Her, havde jeg tænkt mig. I kan sidde her i sofaen.
Er det ikke fint? Kom her, børn.
Er det ikke fint? Og så smiler vi.
Lidt gladere. Sådan ja. Mor må også gerne se glad ud.
Forsigtig med håret. Nu sidder det.
- Er vi ikke færdige nu? - Jo. Vi er færdige med pigerne.
- I har været så dygtige. - Der er smørrebrød i køkkenet.
Sikke nogle dygtige børn.
Skal vi ikke have far og mor i sofaen?
Sæt dig lidt længere frem i sofaen. Du synker så langt ned.
Så gør jeg mig lidt mindre.
Så taler I lidt sammen. Marianne, kan vi få et andet blik? Sådan.
Se ud, som om I kan lide hinanden. Og så smiler I lidt. Sådan.
Sid stille. Det er fint. Tak, så er jeg færdig.
Så tager du et par portrætter, mens vi snakker.
Så begynder vi. Jeg lægger altid ud med et standardspørgsmål, -
- så vi kan få nervøsiteten af vejen.
- Jeg er ikke nervøs. - Endnu bedre.
Spørgsmålet er: Hvordan vil I beskrive jer selv med få ord?
- Det var ikke et let spørgsmål. - Så svært er det vel ikke.
Man kan jo nemt blive misforstået. Det kan lyde som pral, -
- når jeg beskriver mig selv som intelligent, ungdommelig, -
- succesfuld, velafbalanceret, sexet.
En verdensmand, kultiveret, belæst, et spændende selskabsmenneske.
Kan jeg finde på mere? Jeg er kammeratlig på en god måde, -
- også overfor de mindre priviligerede.
Jeg er sporty, en god familiefar og en god søn.
Jeg har ingen gæld, og jeg betaler min skat.
Jeg respekterer regeringen, hvad den end finder på.
Jeg elsker Kongehuset og er udmeldt af folkekirken. Vil du høre mere?
Jeg er en fremragende elsker. Ikke sandt, Marianne?
Lad os springe det over. Hvad siger du, Marianne?
Hvad skal jeg sige?
Jeg er gift med Johan og har to døtre.
- Jeg kan ikke finde på mere. - Jo, tænk nu godt efter.
- Jeg synes, Johan er en dejlig mand. - Det var pænt sagt.
- Vi har været gift i ti år. - Vi har netop forlænget kontrakten.
Jeg er ikke så bevidst om mine egne fortræffeligheder, som Johan er.
Men jeg er glad for at leve det liv, jeg lever.
Det er et godt liv, hvis du forstår, hvad jeg mener.
Hvad skal jeg ellers sige?
Hun har en pæn figur.
Jeg forsøger altså at tage spørgsmålet alvorligt.
- Jeg har to døtre, Karin og Eva. - Det har du sagt.
Lad os få styr på nogle data. Jeg vil gerne vide jeres alder.
- Jeg er 42 år, selvom ingen tror det. - Jeg er 35.
Vi kommer begge to fra et meget borgerligt miljø.
- Johans far er læge. - Og min mor er i den grad husmor.
Min far er jurist. Derfor var jeg bestemt til at blive advokat.
Jeg er den yngste af syv søskende. Mor styrede et stort hus.
- Nu tager hun det mere afslappet. - Gør hun det?
Vi har begge to et fint forhold til vores forældre.
Der har aldrig været de store konflikter.
Lad os tale lidt om jeres arbejde.
Jeg er noget så mærkeligt som docent ved psykoteknisk institut.
Jeg har speciale i familieret og er ansat hos et stort advokatfirma.
Det er primært skilsmisser, men det interessante er ...
Bliv siddende sådan. Tag et billede af det udtryk.
Det var fint.
- Man føler sig helt ... - Sådan er det i begyndelsen.
Hvordan mødte I hinanden?
- Det kan Johan fortælle. - Ja, det er virkelig interessant.
Det var ikke just kærlighed ved første øjeblik.
Vi havde begge en stor omgangskreds og mødtes i forskellige sammenhænge.
Vi var begge politisk aktive og spillede en del studenterteater.
Vi var ikke interesseret i hinanden. Marianne syntes, jeg var indbildsk.
Johan var dengang i et meget omtalt forhold til en kendt sangerinde.
Det gav ham et vist image, og han var ret ulidelig.
Marianne var 19 år og gift med en idiot, der havde en rig far.
Han var virkelig sød, og jeg var meget forelsket.
Og så blev jeg gravid nærmest med det samme.
- Men hvordan gik det til ... - At det blev os to?
Det var vel nærmest Mariannes ide.
Mit barn døde kort efter fødslen, og min mand og jeg blev skilt.
Og Johan var netop blevet hældt ud af hende sangerinden.
Vi var begge triste og ensomme, så jeg foreslog, at vi skulle finde sammen.
Vi var ikke forelskede, men vi var kede af det.
Så opdagede vi, at vi havde det godt sammen, -
- og desuden blev vi pludselig flittige med vores studier.
Så flyttede vi sammen. Vi troede, at vores mødre ville gå i chok, -
- men de fortrak ikke en mine. De blev faktisk rigtigt gode venner.
Så blev vi accepteret som Johan og Marianne, -
- og et halvt år efter blev vi gift.
- Og til den tid var vi forelskede. - Meget forelskede.
- Vi var nærmest det ideelle ægtepar. - Og sådan er det fortsat.
Ingen komplikationer?
Vi har aldrig haft materielle bekymringer.
Vi har et godt forhold til familie og venner på begge sider.
Vi er glade for vores job. Vi er sunde og raske.
Det er næsten for meget. Tryghed, orden, trivsel, loyalitet.
Vi er uanstændigt lykkelige.
Vi har da modsætninger som alle andre, men vi er som oftest ret harmoniske.
- Skændes I aldrig? - Jo, Marianne gør.
Johan har svært ved at blive vred, så jeg har det med at tabe hovedet.
Det lyder jo vidunderligt alt sammen.
I går aftes var der en, der sagde, at problemløshed kan være et problem.
Vi er meget bevidste om, at et liv som vores kan have sine faldgruber.
Hvad mener du med faldgruber?
Verden går i hundene, og imens passer jeg min egen have.
Jeg har ret til at passe mig selv og være ligeglad med alle andre.
- Jeg er ikke enig med Johan. - Hvordan ser du så på det?
- Jeg tror på medmenneskelighed. - Kan du uddybe det?
Jeg tror, at hvis alle mennesker blev opdraget til at passe på hinanden, -
- ville verden se meget anderledes ud.
Sid stille. Kig ind kameraet. Tak.
Jeg skal lige ud i køkkenet. Pigerne skal til tandlægen.
Hejsa.
Ja, sandt at sige er det jo ikke så enkelt.
Nej, det er det jo ikke. Hvad mener du?
Før i tiden troede vi os urørlige.
Nu ved vi, at katastrofen kan ramme os når som helst.
Er du bekymret for fremtiden?
Hvis jeg tænkte over det, ville jeg nok blive stiv af skræk.
Derfor tænker jeg ikke over det.
Jeg kan lide vores gamle sofa og lampen der.
De giver mig en illusion af tryghed, der er så latterligt spinkel.
Jeg holder af Bachs Matthæuspassion, selvom jeg ikke er troende, -
-fordi den giver mig en følelse af fromhed og af at høre til.
Jeg er afhængig af samværet med vores familier, -
- fordi det vækker følelsen af at være beskyttet, som da jeg var barn.
Jeg kan godt lide, at Marianne taler om medmenneskelighed, -
-for det er godt for min samvittighed.
Der skal en vis teknik til at kunne leve og og være tilfreds med sit liv.
Man skal træne ihærdigt for at blive ligeglad med dette og hint.
Jeg beundrer de mennesker, der tager livet som en spøg. Det kan jeg ikke.
Det er min sans for humor ikke udviklet nok til.
Det skriver du vel ikke?
Nej, det er nok lidt for avanceret for vores kvindelige læsere.
- Hvad skal vi så tale om? - Jeg har masser af spørgsmål.
- Må jeg lige ringe til nogen først? - Ja, selvfølgelig.
- Undskyld ventetiden. - Det gør ikke noget.
- Hvor er Johan? - Han skulle ringe til nogen.
Så må vi hygge os alene.
Vi har vist ikke set hinanden siden skoletiden.
- Ser du nogen fra klassen? - Nej, faktisk ikke.
Men det er da skønt, at du og Johan har det så godt sammen.
I virker virkelig lykkelige.
Alt det, I siger, lyder så fint.
Men nogle mennesker skal jo have et perfekt liv.
Jeg ved ikke, om det er perfekt, men vi har det godt. Vi er lykkelige.
Kan du definere ordet "lykke"?
Nej, det ... Er det nødvendigt?
Det er et dameblad. Du er nødt til det.
Hvis jeg siger noget om lykke, så griner Johan bare ad mig.
- Du må selv finde på noget. - Du skal ikke prøve at slippe udenom.
Lykke er vel at være tilfreds.
Jeg savner ikke noget.
Jeg vil gerne have, at alting skal forblive, som det er.
Hvad mener du om troskab? Du må give mig noget med lidt kød på.
Johan er jo sød, men der bliver ikke sagt ret meget, når han er her.
Troskab mellem mand og kvinde.
Hvad kan man sige om det?
I dit arbejde har du vel mødt ...
Troskab kan ikke eksistere som andet end en selvfølge.
Troskab kan ikke være et påbud eller en intention.
Man kan ikke forpligte sig til troskab.
Enten er man tro, eller også er man ikke.
Jeg er Johan tro, fordi jeg kan lide at være ham tro.
Men man ved jo aldrig, hvad der sker i morgen eller i næste uge.
- Har du altid været Johan tro? - Nu bliver det lidt for personligt.
Undskyld. Et sidste spørgsmål, mens Johan taler i telefon:
Hvad har du at sige om kærlighed?
Det indgår i serien, at man udtaler sig om kærlighed.
- Hvis jeg ikke vil? - Så må jeg selv finde på noget.
Men så bliver det ikke halvt så godt.
Ingen har nogensinde fortalt mig, hvad kærlighed er.
Jeg tror nu heller ikke, det er nødvendigt at vide.
Men i Bibelen står der en udførlig beskrivelse.
Paulus har beskrevet, hvad kærlighed er.
Første Korintherbrev, ja. Det er så smukt.
Problemet med hans beskrivelse er, at den forfladiger os.
Hvis kærligheden er, som Paulus siger, -
- så er den så sjælden, at de færreste har oplevet den.
Men til oplæsning ved bryllupper og andre højtidelige lejligheder-
- er det et effektfuldt afsnit.
Det må være nok, at man er sød mod den, man lever sammen med.
Ømhed er også godt. Humor, venskab, tolerance.
Ambitioner, der er til at tage og føle på.
Hvis det er til stede, er det ikke så vigtigt med kærlighed.
Hvorfor bliver du så oprørt?
I mit arbejde ser jeg tit mennesker, der er bukket under-
-for uhyrlige krav om følelsesmæssige præstationer. Det er barbarisk.
Jeg ville ønske ...
Hvad ville du ønske?
Det ved jeg ikke. Jeg har svært ved at overskue og tale om problemet.
Men jeg ville ønske, at vi mennesker-
- ikke var tvunget til at spille alle mulige roller.
At vi kunne have en mere enkel og behagelig omgang med hinanden.
- Har du det ikke også sådan? - Jo. Gør livet lidt mere romantisk.
Det var ikke det, jeg mente. Jeg mente det modsatte.
Der kan du se, hvor dårlig jeg er til at udtrykke mig.
Lad os tale om noget mere konkret. Lad os tale om mad og børn.
Ja, vi kom nok lidt ud på et sidespor.
Hvordan håndterer du både hjem og børn og karriere?
Her kommer fortsættelsen:
"Marianne har eventyrligt blå øjne, der nærmest er oplyst indefra."
"Jeg spørger hende, hvordan hun håndterer både hjem og karriere, -
- og hun smiler for sig selv, som gik hun med en dyb hemmelighed, -
- og svarer undvigende, at hun og Johan hjælpes ad."
"Når bare der er enighed", siger hun og lyser op, da Johan træder ind."
"Han lægger armen om hendes skulder, og hun putter sig ind til ham."
- Så, så, så. - Nu kommer det allerbedste.
"Jeg forlader dem og fornemmer, at de er glade for, at jeg går, -
- så de igen kan koncentrere sig om hinanden."
"De to mennesker er modnedes sammen. De er stærke, lykkelige og positive, -
- men har alligevel aldrig glemt at sætte kærligheden i højsædet."
- Vi var nær ved at fortryde. - Jeg ville gå til ombudsmanden.
Men vores mødre og døtre syntes, det var så fremragende.
Men hvorfor står der ikke noget om mine øjne?
Er der ikke et hemmelighedsfuldt lys i dem?
Nærmere et mørke. Det er ret sexet.
- Katarina er skudt i dig for tiden. - Skal vi ikke stikke af sammen?
Johan trænger nok til lidt afveksling efter ti år uden et sidespring.
Er du sikker på det?
Jeg har fra starten besluttet mig for at tro på alt, hvad Johan siger.
- Der kan du høre, Katarina. - Johan lyver sikkert bedre end dig.
Det har jeg ikke fantasi til.
Det er netop det. Folk uden fantasi er de bedste løgnere.
Peters søforklaringer er alt for detaljerede. Jeg bliver næsten rørt.
Jeg læste din artikel i Teknisk Tidsskrift. Selv jeg forstod den.
Det er faktisk Katarina, der har skrevet den.
Jeg var i Tyskland, og så ringede de og bad om en artikel nu og her, -
- så Katarina skrev den. Hun læste den op for mig i telefonen.
Hvorfor står der så dit navn under den?
Det er ikke kvindeundertrykkelse. Vi arbejder altid sammen.
- Det er misundelsesværdigt. - Du skulle bare vide, hvordan det er.
For tiden har vi det rent ud sagt ad helvede til sammen. Skål.
Skål, du.
Det kan jeg vel godt sige, når vi er sammen med Johan og Marianne.
- Hvad er der, Katarina? - Ikke noget.
Jeg synes bare, Peter er så forbandet klodset.
Ordet var "klodset".
Jeg sætter en ære i at være klodset. Og fantasifuld.
Men ifølge Katarina er jeg et bløddyr uden rygrad.
Skal vi nu ikke hygge os og glemme livets uretfærdigheder?
Ja, vi må ikke glemme ... Nu kommer takketalen.
... med henvisning til avisartiklen, at vi mødes under et lykkeligt tag ...
... som vi helst ikke skal tilsvine med vores emotionelle lort.
Skål, Marianne, og tak for mad.
Jeg misunder dig ikke din huslige lykke, -
- men din genialitet udi madlavningens kunst, -
- den ville jeg virkelig ønske, at Katarina kunne tilegne sig.
- Katarina er da en dygtig kok. - Men Peter tror, jeg forgifter maden.
- Det er en stående vits hos os. - I forstod vel, det var en vits?
Det er helt tragikomisk.
Skal vi ikke gå ind i dagligstuen og få kaffe?
Hvad gør jeg nu? Jeg har vist jokket i spinaten igen.
Lad det stå. Pigerne sætter ud og vasker op.
- Vil du ikke have en cigar? - Jeg er holdt op med at ryge.
Tillykke med det.
Han blev så irritabel og nervøs, at jeg bad ham begynde igen.
Men han nægter, bare for at irritere mig.
Jeg kan ikke holde op.
Jeg tørrer ind og dør af kræft, men det er der ikke noget at gøre ved.
Har du hovedpinepiller, Marianne? Jeg har så ondt i hovedet.
Jeg går med.
Så kan drengene udveksle slibrige erfaringer i fred og ro.
Skal vi tage et parti skak, Peter?
Ja, hvorfor ikke.
Hvilken hånd?
Jeg ville bare gerne lidt væk.
Jeg var ved at blive beruset, og så bliver jeg så pirrelig.
Stakkels Peter. Han ligner en forskræmt rotte.
Jeg begynder at tale kancellisprog, og mit blik begynder at flakke.
Vil du ikke ligge lidt ned?
Nej, det er så dejligt roligt her.
Du er sød, Marianne.
I har det svært for tiden, hvad?
Ja, det kan man godt sige.
- Skal I ikke separeres for en tid? - Nej, tværtimod.
Vi skal på en lang forretningsrejse sammen.
Hele vores økonomi er baseret på, at vi er sammen.
Vores virksomhed i Italien står og falder med vores fælles beslutninger.
Og vi har en masse nye syntetiske materialer, der skal afprøves.
Mine mønstre og farvesammensætninger skal ændres.
Peter er en dygtig analytiker.
Alt ville styrte sammen, hvis vi gik fra hinanden.
I kan nøjes med at være kolleger og leve hvert sit liv.
- Det har vi jo forsøgt. - Ja, det har I.
Peter siger, at han er impotent sammen med andre kvinder.
Jeg ved ikke, om det er sandt, men det tror jeg.
Han ville gå fra forstanden, hvis jeg gik fra ham.
Og jeg kan nu meget godt lide at gå i seng med ham.
- Forudsat at jeg har en anden. - Har du ikke det for tiden?
- Nej. Jan har gjort det forbi. - Så gjorde han det altså.
Han kunne ikke holde ud at leve et dobbeltliv.
Men jeg har ikke andet valg end at leve et dobbeltliv.
Døren til vores private helvede er smækket med et brag.
Af og til hader jeg Peter af et godt hjerte.
Jeg ville kunne torturere ham ihjel.
Når jeg ikke kan falde i søvn, ligger jeg og udtænker-
- de mest djævelske måder at slippe af med ham på.
Er der da ikke nogen løsning?
Jeg kan ikke se nogen.
Har du talt med Peter?
- Du er virkelig rørende. - Hvad sagde han?
Han sagde, at jeg kan gøre, hvad fanden jeg vil.
Han går kun op i, hvor meget vi kan fornedre hinanden.
Han kalder det vores dehumaniseringsproces.
Måske burde han søge hjælp.
Han har været i terapi, men han sagde, at psykiateren var en idiot.
Du kunne også stikke af for en tid.
En morgen, da jeg vågnede, var den anden side af sengen tom.
Ved du, hvor han var?
Han stod på taget otte etager oppe og stirrede ned på gaden.
Han sagde, at jeg ikke skulle være nervøs.
Han ville bare finde ud af, hvem han var. Jeg tiggede ham om at komme ind.
Først da jeg sagde, at jeg ønskede, han ville begå selvmord, kom han ind.
Så let skulle jeg ikke have det.
Men I havde det da godt sammen engang.
Midt i det hele kan jeg føle en håbløs ømhed for ham.
Jeg tror, jeg forstår hans angst og følelse af tomhed, -
- hans lede og rædsel.
Og jeg tror, han ved noget om mig, som ingen andre ved.
Han siger, jeg ligner en kvinde, der helt og holdent er en mand.
Måske har han ret.
- Jeg har det bedre. Skal vi gå ind? - Ja, det synes jeg.
Det er sgu egentlig gribende.
- Hvad er gribende? - Jeres ægteskab.
Johan og Marianne. Det er lige, så man bliver rørt til tårer.
Man får helt lyst til at prikke hul på jeres smukke ballon.
Skål for jer.
- I har været gift i ti år, ikke? - Jo. Vi har lige haft bryllupsdag.
- Og ingen skeletter i skabet? - Det kan man aldrig vide.
Både Johan og jeg kan lide at gøre rent.
Det er det, du og jeg har været for sløsede med, Katarina. Rengøringen.
Men nu skal det være slut. Jeg ringer til Marianne i næste uge, -
- så hun kan ordne vores skilsmisse.
Desværre når Peter bare at fortryde, for så går regnemaskinen i gang.
Og den siger: "Jeg går med til skilsmisse, -
- hvis Katarina giver afkald på pengene i Schweiz."
Men det er jo mig, der har tjent de penge.
Men Peter siger: "Det var mig, der fik dem til at yngle. Du får fabrikken."
Ja, det lyder godt. Jeg kan få en fabrik i Italien, -
- som bliver mere og mere usikker i takt med, at udgifterne stiger.
Så vil Peter lade mig få lejligheden, sommerhuset, båden, bilen og aktierne.
Det lyder sgu godt. Så får jeg lov til at betale alle skatter og afgifter.
I må undskylde, at jeg ødelægger vores hyggelige samvær.
Men når Peter begynder at snakke om skilsmisse, ved jeg, han er fuld.
- Og så begynder mudderkastningen. - Det er det, jeg altid har sagt.
Katarina er forretningsmand med tryk på begge ord.
Forretnings-mand.
Desuden er hun en genial kunstner.
Og hun har en imponerende intelligenskvotient.
Og så ser hun godt ud.
En prægtig personlighed i en pragtfuld indpakning.
Hvordan jeg kom i bukserne på dette perfekte uhyre er mig en gåde.
Nu synes jeg, vi skal ringe efter en taxi.
Det her kan umuligt være morsomt for Johan og Marianne.
Johan og Marianne?
De har små røde sløjfer om maven som vor barndoms marcipangrise.
Det er meget nyttigt for deres moral -
- at komme til at stirre ned i helvedes dyb.
August Strindberg sagde engang:
"Mon der findes noget mere uhyggeligt -
- end to ægtefæller, der hader hinanden?"
Hvad siger I? Er børnemishandling værre?
Katarina og jeg er jo bare to små børn.
Inderst inde er Katarina en lille pige, der sidder og græder, -
- fordi hun har slået sig, og ingen kommer og trøster hende.
Og jeg er aldrig blevet voksen.
Jeg græder, fordi Katarina ikke kan elske mig, -
- selvom jeg er led og modbydelig mod hende.
Én ting kan man være glad for. Det er visheden om, -
- at der ikke findes noget værre end det her. Vi er modne til skilsmisse.
Forudsat at du kommer til fornuft.
Forudsat at vi i hinandens nærvær-
- og sammen med vitterlighedsvidner underskriver alle papirer, -
- så den ene ikke kan få den anden i klemme.
- Vi ringer til dig. - Fint.
Vi har en udmærket jurist, der kan hjælpe jer med økonomiske spørgsmål.
Hvad siger du, Katarina?
Selvom vi enes om det økonomiske, vil du aldrig slippe mig. Det ved jeg.
Tror du, du er så skideuundværlig, min kære Katarina?
Hvornår har du fået den ide? Vil du ikke nok fortælle os det?
Du tvinger mig til at bolle med dig, fordi du ikke kan med andre.
Dit behov for dårlig samvittighed er grænseløst.
Nu hvor det er slut med Jan, er der vel gået lidt panik i dig?
Nu er det kun gamle Peter, der holder af dig, -
- og som har tålmodighed nok.
Tror du, du er den eneste? Hvor rørende.
Du tror ikke, jeg har andre. Nu skal jeg fortælle dig noget.
Undskyld, hvis jeg bliver lidt bramfri, -
- men Peter udfordrer sandheden. Han har brug for lidt orientering.
Jeg skal fortælle dig noget, Peter.
Jeg væmmes i den grad ved dig.
Jeg væmmes fysisk.
Jeg køber mig gerne et knald for at skylle dig ud af mine kønsdele.
så går en dag af vort liv og kommer ikke igen
og endnu en nat med Herrens fred sænker sig over jorden
men du forbliver den du var o Herre fuld af nåde
og vore nætter og dage du tegner i din visdom
Hvad fanden menes der med det?
Jeg håber virkelig ikke, det pletter på gulvtæppet.
Du må skrive en regning til mig. Gør det nu!
Vær sød at skænke mig en kop kaffe, Johan.
Jeg er meget beruset.
Du må tilgive os. Vi plejer ikke at opføre os sådan.
Men I er jo vores bedste venner.
I er vores eneste venner.
Tilgiv mig. Tilgiv os.
Hvis du ringer efter en taxi, -
- så tager jeg min bakkantinde med og afslutter scenen derhjemme.
Finalen plejer ikke at være egnet for publikum.
- Hvad er klokken? - Ti over tolv.
- Det var godt, vi slap af med dem. - Ja, det blev lige lovlig festligt.
Tror du virkelig, at to mennesker kan tilbringe hele livet sammen?
Det er en elendig nedarvet konvention.
Man burde have femårskontrakter eller årsaftaler, man kunne sige op.
- Skulle vi også have det? - Nej, ikke os.
Vi er undtagelsen, der bekræfter reglen.
Du tror altså, at vi skal tilbringe resten af livet sammen?
Er du aldrig ked af, at du ikke kan gå i seng med andre?
- Nej. Er du? - Af og til.
Det er kun et teoretisk afsavn.
Måske er der noget galt med mig, når jeg ikke har den slags fantasier.
- Jeg er godt tilfreds. - Det er jeg også.
Nu ved jeg det.
Jeg ved, hvorfor Katarina og Peter har det ad helvede til sammen.
De taler ikke samme sprog.
De må oversætte til et tredje sprog, de begge forstår.
Vi to forstår hinanden med det samme, fordi vi taler samme sprog.
- Det er derfor, vi har det så godt. - Det er pga. pengene.
Nej. Taler man bare samme sprog, betyder penge ingenting.
- Du og dine sprog. - Jeg ser det i mit arbejde.
Det er, som om mand og kone taler gennem en dårlig telefonforbindelse.
Det kan være som at lytte til to forprogrammerede båndoptagere.
Andre gange er det den store interplanetariske stilhed.
- Jeg ved ikke, hvad der er værst. - Jeg tænker på ...
Hvad nu, hvis du og jeg arbejdede på skiftehold på en fabrik?
- Det er ligegyldigt. - Det tror jeg ikke.
Taler man samme sprog, er det ligegyldigt, hvor man befinder sig.
Det er jo romantik.
Tror du, vi ville have det dårligere sammen, hvis vores liv var sådan?
Ja, det tror jeg faktisk.
- Ville vi så have det dårligt sammen? - Ja, det tror jeg. Uanset sprog.
Tror du ikke, at fremmedgjorthed og ensomhed også lurer i vores liv?
Overhovedet ikke.
Har man et hårdt og kedeligt arbejde, er belastningen meget større.
Du er dummere, end jeg troede.
- Og det er dig, der er romantiker. - Vi får se.
- Hvad får vi se? - Det ved jeg ikke. Gør du?
- Du driller mig. - Ja, det gør jeg.
- Er du sulten? - Frygteligt.
Ville det ikke være rart med en leverpostejmad og et glas øl?
Det ville være skønt.
Johan, der er noget, jeg må fortælle dig.
- Bare rolig, det er ikke farligt. - Det lyder ellers urovækkende.
- Hvad vil du fortælle? - Jeg er gravid.
- Det benægtede du for tre uger siden. - Jeg ville ikke gøre dig bekymret.
Det var vel nok hensynsfuldt.
- Hvad gør vi? - Vil du have en abort?
Vi skal tale om sagen og træffe en fælles beslutning.
- Det er noget, du bestemmer. - Hvorfor?
Det er jo dig, der får ansvaret og besværet. Og glæden.
- For dig er det måske ligegyldigt? - Nej, det er det da ikke.
- Hvad synes du om det? - Det er ikke så nemt at svare på.
- Er det svært at være ærlig? - Nu er du urimelig.
Hvad var din første indskydelse?
Jeg er sådan indrettet, at jeg ikke får nogen første indskydelse.
Vil du have et barn til?
Jeg har ikke noget at indvende. Det ville være hyggeligt.
Men du er ikke særligt entusiastisk. Vær nu ærlig.
Jeg er sgu ærlig. Du kan da bare sige, at du gerne vil have det.
Nu spurgte jeg dig.
Hvordan er det egentlig gået til? Du tager jo p-piller.
Jeg glemte at tage dem med på ferien.
- Hvorfor sagde du ikke det? - Jeg troede ikke, det gjorde noget.
- Ville du gerne have et barn til? - Det ved jeg ikke.
Når jeg er blevet gravid, så er det meningen, vi skal have et barn til.
I guder!
Og du som altid slår på tromme for, hvor vigtigt familieplanlægning er.
Jeg indrømmer, at det er lidt underligt.
Du har altså bestemt dig. Så er der vel ikke noget at gøre ved det.
- Jeg troede, du ville blive glad. - Jeg er skam også glad.
- Du har jo slet ikke været dårlig. - Jeg har det bedre end nogensinde.
Vores mødre bliver ellevilde. Hvad tror du, børnene vil sige?
Deres tolerance er grænseløs. Vores dumheder spiller ingen rolle.
De skal nok tilgive os.
Det bliver da hyggeligt med et barn mere.
Og du er så sød, når du går rundt med stor mave.
- Hvad er der nu? - Ikke noget.
Der er da noget i vejen. Ellers ville du da ikke græde.
- Ved du selv, hvad du vil? - Nej.
Er det ikke rigtigt, at ingen af os har lyst til at få flere børn?
Vi tænker begge med skræk på amning og barneskrig og tøjvask -
- og på at stå op midt om natten og hele det cirkus.
- Det har vi ligesom lagt bag os. - Jeg har så dårlig samvittighed.
Først går jeg og længes efter at få et barn til og glæder mig, -
- og når det så bliver virkelighed, så fortryder jeg det bitterligt.
Hvorfor gøre det til et moralsk anliggende?
- Jeg afliver mit eget barn. - Sådan kan man ikke se på det.
- Det gælder om at være praktisk. - Nej, det gør det ikke.
Det handler om kærlighed.
- Er du ikke meget anspændt lige nu? - Nej.
- Kan du så ikke uddybe det lidt? - Nej, for det er en følelse.
Det er, som om jeg ikke er virkelig længere.
Du og børnene er heller ikke virkelige.
Men det med barnet, det er virkeligt.
Eller også er det omvendt.
Vi står der med vores bekvemmelighed og vores fejhed og uvirkelighed.
Vi har ingen ømhed, ingen kærlighed, ingen glæde.
Vi burde tage imod dette barn.
Jeg gjorde ret i at glæde mig. Det var en rigtig følelse.
Jeg er moden til at få et barn mere.
Hvad taler du om? Du lyder, som om du allerede har fået en abort.
Det har jeg også.
Man kan ikke dømme sig selv for sine tanker.
Det er alvor, Johan. Det er afgørende for vores fremtid.
Tænk nu, hvis vi gør noget, der er uigenkaldeligt.
Tænk nu, hvis vi ikke fatter, at det er alvor.
Hvad er det for nogle uhyrlige krav, du stiller? Det er jo ren overtro.
- Du forstår ikke, hvad jeg siger. - Nej, jeg fatter ikke et ord af det.
Vi prøver at undslippe.
Vi prøver at undgå dramatiske beslutninger, og det er sundt.
- Du ser heller ikke for glad ud. - Den her samtale gør mig dårlig.
Johan.
Kan vi ikke bare få barnet og glæde os over det?
Kan vi ikke bare være glade for vores efternøler?
Jeg siger jo, det ville være hyggeligt.
Det er dig, der gør sagen så indviklet.
Skal vi så bestemme os?
- Hvad skal vi bestemme os for? - At beholde barnet.
Ja, så siger vi det.
Jeg føler mig helt lettet.
Det er vel ikke så mærkeligt, at man både vil og ikke vil.
Det er vel snarere reglen end undtagelsen.
Egentlig handlede det ikke om barnet.
Det handlede om dig og mig.
Hej.
- Hvordan har du det? - Jeg er lidt utilpas.
- Var det hårdt? - Ikke særlig meget.
- Gider du lægge mig ned? - Ja, selvfølgelig.
Lægen siger, du kan komme hjem senest i overmorgen.
Jeg skal sove meget.
Vi kunne tage op i sommerhuset, når du er blevet frisk igen.
Jeg kan holde fri fra den 10.
Din mor ville hellere end gerne passe pigerne, så det er ikke et problem.
Det kunne måske nok være dejligt.
Jeg spiste middag sammen med Gunner og Sven i går.
De tror, at Sture bliver udnævnt til ambassadør i Pretoria.
Gad vide, hvad Aina vil sige til det. Det vil gå ud over hendes indbildskhed.
Så kan hun ikke længere spille bridge med Prinsesse Christina om fredagen.
- Hvornår får de besked? - Det kan ske når som helst.
Har du ringet afbud til middagen hos hr. og fru Egerman?
Det har jeg glemt. Jeg gør det med det samme.
Har du talt med vores forældre?
Jeg sagde, du havde fået en udskrabning i huj og hast, -
-fordi lægen skulle rejse til udlandet.
- Hvad sagde min mor? - Hun var fuld af medlidenhed.
- Hun er på vej herhen. - Det er det værste.
Jeg kan godt ringe og bede hende udskyde besøget.
Nej, det gør det bare værre.
- Har du ondt? - Nej, jeg er bare lidt øm.
Jeg vil gerne tale lidt om sommerhuset. Orker du det?
Selvfølgelig gør jeg det.
Vi kunne bygge en smuk terrasse og male den blå.
- Skal hele huset ikke males? - Jo, det havde jeg tænkt mig.
Og så skal vi til at tænke på at få nyt tag.
- Har vi råd til det? - Det behøver ikke blive dyrt.
- Du kan vel tale med Gustav om det. - Ja, det vil jeg gøre.
Johan, hold om mig.
Er det godt sådan? Det var godt.
Johan ...
Jeg har fortrudt.
Det er helt vanvittigt.
- Du har det nok bedre i morgen. - Hvad er det, jeg har gjort?
Det nytter ikke at tænke sådan.
Om nogle uger har du glemt det hele.
- Tror du det? - Det er jeg overbevist om.
Johan ...
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal komme over det.
Prøv nu, om du ikke kan sove lidt mere.
Jeg er også nødt til at gå nu.
Pas nu godt på dig selv.
Vi ses.
- Hils pigerne. - Læg dig nu til at sove.
Hvis din mor kommer, beder jeg dem sige, at du sover.
Det er nok bedst.
Du må hellere ringe til hende, så hun ikke går forgæves.
Du er sød.
Det er jeg glad for, du synes.
Det bliver dejligt at komme på landet.
Så skal vi spise god mad og sove og se fjernsyn -
- og ikke tænke.
Og vi skal holde om hinanden.
Sov godt.
Glem nu ikke at ringe til hr. og fru Egerman.
I har nu set første afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Uskyld og panik".
Og mens I ser på de smukke billeder, skal jeg fortælle om filmholdet.
Skuespillerne var Liv Ullman, Erland Josephson, Bibi Anderson, -
- Jan Malmsjö, Anita Wall, Roseanne Mariano og Lena Bergman.
Fotograf: Sven Nykvist. Assistent: Lars Karlsson.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson og hans assistent Arne Carlsson.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson-
- og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, og laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der blev brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö. Året er 1973.
Johan og Marianne har været lykkeligt gift i ti år.
Han er docent ved psykoteknisk institut, -
- hun er advokat med speciale i familieret.
De har et rart liv sammen med deres to døtre.
En dag har de deres venner Peter og Katarina til middag.
Efter maden kommer gæsterne op at skændes.
De er bundet til hinanden på både et følelsesmæssigt og materielt plan, -
- og de ødelægger sig selv i forsøget på at gå fra hinanden.
Johan og Marianne forsøger loyalt at mægle mellem parterne.
Nogle uger senere opdager Marianne, at hun er gravid.
Johan modtager budskabet uden den store entusiasme.
Efter megen diskussion beslutter de, at Marianne skal få en abort.
De forsøger at bagatellisere sagen, -
- men Marianne får alvorlige og uventede samvittighedskvaler.
KUNSTEN AT FEJE TING IND UNDER GULVTÆPPET
Godmorgen.
- Har du sovet godt? - Som en sten. Hvad med dig?
Udmærket.
Men jeg vågnede kl. fem og kunne ikke falde i søvn igen.
- Jeg lå og blev irriteret. - Skal jeg have dårlig samvittighed?
Nej, for en gangs skyld er du uskyldig, elskede.
Jeg blev irriteret på den skide søndagsmiddag hos vores forældre.
Vi spiser jo altid middag hos dem om søndagen.
- Det er latterligt. - Vi gør det jo for deres skyld.
- Jeg har tænkt mig at melde afbud. - Hvad tror du, din mor siger til det?
Hun kan sige, hvad hun vil. Søndag vil jeg være sammen med dig og børnene.
- Kan du gennemføre det? - Ja, det kan jeg.
- Jeg bliver mere og mere vred. - Skal du have menstruation?
Du tror altid, det er menstruation.
Selvom den skal komme på mandag, kan jeg godt blive vred alligevel.
- Hvad er der med dig? - Har du tænkt på det?
Hvert eneste øjeblik i vores liv er fastlagt på forhånd.
Vi har jo ferien.
Ferien er mere fastlagt end noget andet.
- Skal du ikke vække pigerne? - Nej, de får lov at sove længe.
Karin har fri, og Eva har ondt i halsen, så hun bliver hjemme.
Så hun kan komme med på søndag, så det ikke behøver blive kommenteret.
- Ville du ikke melde afbud? - Det havde jeg tænkt, du skulle gøre.
Nej tak. Jeg skal ikke bortforklare over for din mor.
Skal du ikke ringe til din mor? Hun er altid tidligt oppe.
- Aftalte vi ikke, at du skulle ringe? - Nej, ring nu.
Jeg er din moralske opbakning.
Så ringer jeg.
- Det er lige, så mit hjerte hamrer. - Revolutionens første spadestik.
Ingen hjemme? Hvor skønt.
Hallo? Frøken Alm?
Er min mor hjemme? Må jeg tale med hende?
Hvordan går det med Deres knæ?
Nå, ikke bedre. Går det værre? Det var da kedeligt.
Hvad siger lægen? Nå, han har ingen forståelse?
Hej, mor. Hvordan går det? Det var da godt.
Er far allerede gået? Ja, han skulle på landet.
Tør du godt sende ham af sted alene?
Nå, tager Erik med? Det var godt.
Der er en kedelig ting, jeg må tale med dig om.
Ja, netop. Hvordan kunne du gætte det?
Hvad vi skal? Jeg vil bare gerne have en hel søndag med Johan og børnene.
Nej, vi skal ikke ud at rejse. Vi kommer bare ikke til middag.
Jeg nægter at tro på, at far har glædet sig.
Men det skal jo være en fornøjelse, ikke en forpligtelse.
Ja, det forstår jeg godt.
Det havde du faktisk ikke sagt noget om.
Jeg er ikke voldsomt begejstret.
Nej, glem bare det hele, mor. Nej, vi kommer som aftalt.
Ja, det er helt fint. Det passer os udmærket.
Ja, vi glæder os.
Hej, søde mor.
Revolutionen blev kvalt i sin vorden.
Faster Elsa kommer til byen.
Hun glæder sig sådan til at se os. Hun har en gave med til dig.
Og fru Danielsson kommer og laver mad, og din far har glædet sig åh så meget.
Jeg synes, du var modig. Vi melder afbud en anden gang.
Det skal du ikke være ked af.
- Kommer du hjem og spiser? - Nej, vi mødes uden for teatret.
Bryder du dig ikke længere om at komme hjem?
Sikke kompliceret alting er i dag.
Kan vi ikke bare ligge i sengen en hel uge og holde om hinanden?
- Så kunne vi begge to græde. - Sådan et liv har vi ikke valgt.
Hvis bare det var vores valg og ikke vores mødres.
Du tror, vores mødre forfølger os.
- Ville du gerne leve sådan her? - Ja.
Tænk, hvis du og jeg begyndte at være hinanden utro.
- Hvad ville du så gøre? - Slå dig ihjel, selvfølgelig.
- Af og til ville jeg ønske ... - Hvad?
Ikke noget.
- Jeg tager med dig. - Vil du ikke tage din egen bil?
- Så følges vi hjem fra teatret. - Hvad så med pigerne?
Frøken Andersson kommer i dag. Jeg beder hende om at lave mad.
- Jeg vækker lige pigerne. - Jamen jeg har travlt.
Det er så hyggeligt at køre sammen. Det burde vi gøre noget oftere.
- Blev du sur, fordi jeg ville med? - Jeg hader improvisationer.
Jeg har det stik modsat. Jeg har lyst til at tage dagen, som den kommer.
Spise, når jeg er sulten. Sove, når jeg er søvnig.
Elske, når jeg føler mig kærlig. Måske endda arbejde en lille smule.
Af og til får jeg en ubændig lyst til bare at flyde og måske synke.
- Hvem har ikke lyst til det? - Det har du ikke.
Hvad fanden ved du om det?
Jeg kender dig ret godt efterhånden.
Du er alt for konform til at få den slags ideer. Du elsker orden.
- Det gør du også. - Det ved jeg nu ikke.
- Du er så pissepedantisk. - Synes du det?
- Du hader åndelig og kropslig uorden. - Javel ja.
- Sådan er det. - Jeg er nu ikke så sikker.
- På hvad? - På at jeg ved, hvem jeg egentlig er.
Du skal være sød at betale dine parkeringsbøder, Marianne.
- Der ligger en hel bunke i bilen. - Javel, hr. docent.
Vi ses i teatret.
Hallo? Ja, det er mig.
Hej, mor. Jeg kunne slet ikke høre, det var dig.
Jeg har det fint. Hvad med dig?
Er du bekymret?
Har Mariannes mor ringet? Er hun nu også bekymret?
I guder ...
Nej, det går fint mellem Marianne og mig.
Vi er raske og glade og positive og hæmningsløst lykkelige.
Der er ikke sket noget, mor. Du skal ikke være urolig.
Din intuition? Den har ført dig på vildspor denne gang.
Marianne og jeg har det fint sammen.
Sig til Mariannes mor, at hun skal tage sig noget mere fornuftigt til -
- end at male fanden på væggen i telefonen.
Jeg har altså travlt, mor.
Ja, vi ses. Vi kigger forbi på fredag, ja.
Hils far.
For helvede.
- Hej. Forstyrrer jeg? - Ja.
Jeg må se, hvad det er, du roder med. Der går de underligste rygter om dig.
Hvad laver du? Det ser godt nok mystisk ud.
- Skulle du ikke have været i Lund? - Jo, faktisk.
Men studenterne demonstrerer for et eller andet.
- Forelæsningerne er aflyst. - Det var da rart.
- Hvad skal det her blive til? - Nu skal du se.
- Hvad skal jeg gøre? - Tag den her blyant.
Når jeg slukker lyset, vil du se en stærkt lysende prik på væggen.
Den skal du prøve at ramme med blyantspidsen.
Og hvis du ikke rammer den, skal du tegne dig hen til den.
Kameraet her registrerer dine bestræbelser.
- Men det er jo mørkt. - Infrarødt lys.
Jeg kigger med på en monitor udenfor.
Så slukker jeg.
Værsgo.
Gå bare i gang.
- Driller du mig? - Nej. Fortsæt bare.
Men så vær sød at holde ... Den flytter sig jo.
Nej da. Den rører sig slet ikke.
Nej, jeg gider ikke mere. Vær sød at tænde lyset.
Hvor blev du vred.
- Det var ubehageligt. - Ja, netop.
Man bliver nervøs til sidst.
Nu skal du se. Her blev du rigtigt irriteret.
- Og hvad kan vi så lære af det? - Vi får se. Det er kun begyndelsen.
- Jeg har lyst til en cigaret. - Så slå dig ned.
Nej. Jeg holdt op med at ryge for seks dage siden.
Det er hæsligt.
Har du abstinenser?
Stefan er ude at rejse, mine venner undgår mig.
Jeg begynder igen. Jeg ville bare være standhaftig lidt endnu.
Tag en cigaret. Broméus glemte dem her i går.
Sådan ja.
Åh, hvor er det dejligt.
- Nu har jeg det godt. - Og senere får du dårlig samvittighed.
Man skal værne om livets glæder, især de billige.
Hvad så?
Nå ja. Jo.
Jeg brugte hele eftermiddagen i går på at læse din digtsamling. To gange.
Jeg forstod ingenting.
- Var det så underligt? - Tværtimod.
- Var det ikke underligt? - Jeg er muligvis forkert på den.
- Har Marianne læst dine digte? - Nej, du er den eneste.
- Poesi interesserer hende ikke. - Hun burde vise dig interesse.
Det gør hun også, men ikke på den måde.
Det er vel ikke så mærkeligt.
Du og jeg er gamle venner. Vi har ikke haft et intimt forhold.
Du kan give mig objektiv kritik, inden jeg går til et forlag med digtene.
Det synes jeg ikke, du skal gøre.
Er de så dårlige?
Nej, det er ikke, fordi de er dårlige.
- Gid de var, havde jeg nær sagt. - Mener du, at de er ligegyldige?
Du mener, at de er fesne og meningsløse.
Du mener, at det er privat klynkeri og sjælelig onani.
Vi var flere, der troede, at du ville blive til noget bemærkelsesværdigt.
Vi syntes, du var genial. Du gjorde hurtigere fremskridt end os andre.
Vi beundrede dig og var misundelige.
Hvad har det med digtene at gøre?
Ingenting. Jeg kom bare til at tænke på det.
Du har vel læst digtene, mens du havde abstinenser.
Det er muligt.
Jeg vil vise digtene til andre, inden jeg kasserer dem.
Selvfølgelig skal du det.
Forlagene skal have lov til at dokumentere, hvor ringe de er.
- Du blev jo såret. - Ja, for helvede.
Det er jeg ked af.
Der er i hvert fald én, der kan lide mine digte.
- Hvem er det? - Nu blev du nysgerrig.
Lille Johan ...
Du skal ikke tage dig af, hvad jeg har sagt. Det er bare abstinenser.
Vi ses, min ven.
Jeg lægger manuskriptet i porten. Hils Marianne.
Og husk nu, at jeg holder af dig, i al slags vejr.
Hej.
Så ses vi der lidt over halv et.
Undskyld ventetiden, fru Jacobi.
Første gang definerer vi problemet, og senere prøver vi at løse det.
Jeg vil skilles.
- Hvor længe har De været gift? - I mere end 20 år.
- Har De arbejdet uden for hjemmet? - Nej, jeg har været husmor.
Hvorfor vil De skilles?
Der er ingen kærlighed i vores ægteskab.
- Er det Deres grund? - Ja.
Men De har jo været gift så længe. Har det altid været sådan?
Ja, det har det.
Og nu da børnene er flyttet hjemmefra, vil De også gerne videre?
Ja.
Min mand er et godt menneske. Han er rar og ordentlig.
Jeg har ikke noget at udsætte på ham.
Han har været en udmærket far. Vi har aldrig skændtes.
Vi har en fin lejlighed -
- og et dejligt sommerhus, som vi arvede efter hans mor.
Vi er begge musikinteresserede og medlemmer af en kammermusikforening.
- Det lyder jo fint alt sammen. - Ja, det gør det.
Men der er ingen kærlighed i vores ægteskab. Det har der aldrig været.
Tillad mig at spørge: Har De mødt en anden mand?
- Nej, det har jeg ikke. - Og Deres mand?
Han har, så vidt jeg ved, aldrig været mig utro.
Bliver det ikke ensomt?
Jo, det gør det nok.
Men hellere det end fortsætte i et ægteskab uden kærlighed.
Har De fortalt Deres mand, at De vil skilles?
Ja, naturligvis. For 15 år siden sagde jeg, at jeg ville forlade ham, -
- da der ikke var nogen kærlighed i vores ægteskab.
Han var meget forstående, men bad mig vente, til børnene var blevet voksne.
De er voksne nu og flyttet hjemmefra, så nu kan jeg få min skilsmisse.
Hvad siger han?
Han har spurgt mig tusind gange, hvad der er galt med vores ægteskab.
Og jeg har fortalt ham, det er umuligt at leve i et forhold uden kærlighed.
Han har spurgt mig, hvori denne kærlighed skal bestå.
Men jeg ved det ikke, for hvordan kan man beskrive noget, som ikke findes?
Hvad er Deres forhold til børnene rent følelsesmæssigt?
Jeg har aldrig elsket mine børn. Det ved jeg nu.
Det troede jeg, jeg gjorde. Det gør man vel.
Men nu ved jeg, at jeg aldrig har elsket dem.
Men jeg har været en god mor alligevel. Jeg har gjort mit bedste, -
- selvom jeg aldrig har følt noget for dem.
Jeg tror, jeg ved, hvad De tænker netop nu.
De tænker, at hende fru Jacobi er en humor forladt og forkælet kvinde.
Hun har alt, hvad man kan ønske sig.
Men hun insisterer på at fable om noget så diffust som kærlighed.
Der findes jo andet. Venskab, kammeratskab, trivsel, tryghed.
Ja, det tænkte jeg måske nok.
Nu skal jeg fortælle Dem noget.
Jeg har en forestilling om mig selv, -
- og den stemmer ikke overens med virkeligheden.
Tillad mig at stille et personligt spørgsmål.
Er det ikke sådan, at kærlighed ...
- Hvad ville De spørge om? - Det ved jeg ikke. Undskyld.
Jeg bilder mig ind, at jeg er i stand til at vise kærlighed ...
... men den egenskab er låst væk inde i mig.
Det liv, jeg har levet, har kun gjort mine muligheder mindre og mindre.
Jeg må gøre noget ved det. Første skridt bliver skilsmisse.
Jeg tror, at min mand og jeg hæmmer hinandens liv.
Det lyder skræmmende.
Ja, det er skræmmende.
Der sker noget meget ejendommeligt.
Mine sanser, mit syn, min hørelse, min følesans svigter mig.
Jeg ved, at bordet her er et bord. Jeg kan se det og røre ved det.
Men min oplevelse af det er tør og snæver.
Forstår De, hvad jeg mener?
Ja, det tror jeg.
Sådan er det med alle ting.
Musik, dufte, menneskers ansigter, stemmer.
Alting bliver mere fattigt, mere gråt. Det mister sin værdighed.
Jeg har indhentet en masse rejsekataloger.
Det kunne jo være dejligt at komme ud at rejse i ferien.
- Skal vi slet ikke i sommerhuset? - Der kan vi jo være forår og efterår.
- Hvor skal vi så tage hen? - Det ved jeg ikke.
Vi har aldrig været i Firenze. Eller hvad med Sortehavet?
Der er også billige rejser til Afrika.
Eller tænk, hvis du og jeg tog til Japan.
Hvor kommer den rejselyst fra?
Synes du ikke, det kunne være dejligt at komme lidt væk?
Det ved jeg ikke.
Ja, så er der jo ikke noget at rafle om.
Blev du ked af det?
Når du er i dårligt humør, kommer du med en meget mærkelig anklage.
Så siger du, at jeg er ligeglad med vores ægteskab.
- Nu viser jeg det lidt interesse. - Det var betænksomt af dig.
- Hvorfor er du så ironisk? - Det var ikke ironisk ment.
Jeg har bare ikke lyst til at fare rundt om sommeren, -
- når man kan sidde i en båd og fiske.
Så bliver det, som det plejer.
Marianne ...
Kan det være rigtigt, at livet pludselig kører skævt, -
- uden at vi bemærker det?
Taler du om os?
Er det, fordi man træffer de forkerte valg?
Eller er det et spor, man følger uden at ville det?
Pludselig ligger man bare der på lossepladsen.
- Er der sket noget, Johan? - Nej, slet ikke. Det sværger jeg.
Vi er vel helt ærlige overfor hinanden, ikke?
Man skal sige alt, lige meget hvor pinligt det er.
Ja da. Hvad er klokken på dit ur?
- Kvart over et. - Mit er gået i stå.
Hvad var det, vi talte om? Om ærlighed.
Jeg tror, du taler om ærlighed på det erotiske plan.
Man kan ikke være fortrolige konstant. Det er for trættende.
Ja, det er jo det store spørgsmål.
Ved du godt, at jeg holder meget af dig?
Jeg er så bange for at miste dig.
Jeg siger ikke de søde ord så tit, og jeg ved, det er vigtigt for dig.
Men jeg er ikke så god til det. Jeg skal forsøge at blive bedre.
Du er så sød. Jeg holder virkelig meget af dig.
Det skal jeg prøve at huske.
Men nu er jeg nødt til at gå.
Jeg går mig en tur. Jeg har lovet Karin at købe nye bukser.
- Hun fik et par i sidste uge. - Nej, det var Eva.
Kan de ikke arve hinandens tøj?
Det går ikke an i vore dage, min skat.
- Det bliver rart med en bid brød. - Og at få tøjet af.
At kæmpe sig igennem en lbsen-aften med kun en pølse i maven er strengt.
- Jeg syntes, "Nora" var godt. - Ja, men alt for støvet.
- Det syntes Strindberg også. - Han var bare misundelig.
Der er sket et og andet siden da, -
- men det ville nok ikke være faldet i lbsens smag.
Kvindesagen er et udtømt kapitel. Nu kan kvinderne gøre, som de vil.
- Desværre gider de bare ikke. - Interessant.
Jeg har altid syntes, at kvindesagsforkæmperne var ynkelige.
Især når de forsøger at puste liv i deres medsøstre.
En kedelig, hul, intetsigende masse, der har hjernevasket sig selv.
Vi er kun lige begyndt. Vent og se.
Der bliver ikke noget at se.
I vores administration sidder to midaldrende kvinder i samme lokale.
De er stadig Des og griber enhver chance for at bagtale hinanden.
- Sikke et vægtigt argument. - Et kvindeligt symfoniorkester?
Forestil dig 110 præmenstruelle madammer, -
- der forsøger at spille Rossinis ouverture til "Den tyvagtige skade".
Godt, der ikke var nogen, der hørte dig.
Kvinder er sgu vanvittige.
Forestil dig et rigtigt kadaver af en mand. Fordrukken og pilrådden.
Rundt om resterne af dette svin svæver der en masse kvinder-
- som store hvide fugle.
Han mishandler og ydmyger dem, men det betyder ikke noget.
Det er tindrende øjne, røde kinder og martyrminer i skøn forening.
Der var en idiot til kvindesagsforkæmper, der påstod, -
- at kvinder har været undertrykt så længe, at de har accepteret det.
- Hvor latterligt. - Ja. Skål.
Kvinderne tog den bedste rolle fra starten: martyrrollen.
Og de slipper den aldrig, for nu kan de den udenad.
Og desuden har den givet dem mænds kollektive dårlige samvittighed, -
- der giver dem utrolige fordele, uden at de behøver løfte en finger.
Her er koldt. Har du bestilt olie?
Hvad skal kvinderne i regeringen? Så skal de jo til at tage et ansvar.
Og så kan de ikke længere være i opposition.
Så kan de ikke længere trygt passe børn og lade sig undertrykke.
Ih, hvor er det rørende.
Jeg mødte engang en kvinde, der sagde: "Vi har et særligt anlæg for ømhed."
Jeg lo ikke, for man har vel pli, men jeg ville gerne have spurgt:
"Har I ikke også anlæg for brutalitet, vulgaritet og hensynsløshed?"
Jeg mener ikke, det jeg siger. Op i røven med det hele. Skål.
Kan du huske, da vi fik stuearrest, fordi vi gik med i et optog 1. maj?
Du var mere troende, end jeg var.
Og du beskyldte mig for at forsømme hjemmet.
Det var det år, alt skulle være asiatisk.
Dengang troede vi på menneskelighedens fremtid.
Det er altid rart at have noget at tro på.
Og så var det en stor fornøjelse at irritere vores forældre.
- Du var så galsindet dengang. - Det var din far også.
Du var sød og galsindet. Du var møgtiltrækkende som socialist.
Er jeg ikke møgtiltrækkende længere?
Jo, selvfølgelig. Men man mister jo lidt lysten efter så mange år.
Vi har vel ikke mistet lysten.
Vi har bare så travlt, og om aftnen er vi for trætte.
- Det var ikke nogen bebrejdelse. - Ikke det?
- Vi elsker hinanden på mange måder. - Ikke på den måde. Ikke ret meget.
Vores samliv er blevet fuldt af påskud, forbehold og forbud.
Jeg kan ikke gøre for, jeg ikke synes, det er så spændende længere.
Det må du ikke bebrejde mig.
- Tag det nu ikke så tungt. - Jeg synes, vi har det godt sammen.
Det er ikke så lidenskabeligt mere, men der er dem, der har det værre.
Der er andet i livet end sex.
Hvis du ikke er tilfreds, må du tage dig en elskerinde, -
- der er mere fantasifuld og ophidsende.
- Jeg gør det så godt, jeg kan. - Ja, det er netop det.
Nu har du det der ansigtsudtryk igen. Og det der tonefald.
- Få dog luft for det, du tænker. - Du bliver jo bare vred.
Nej, jeg lytter helt objektivt.
Jeg forstår ikke, hvorfor det skal gøres til et problem.
At dyrke sex er bare noget, man gør. Det bør ikke overskygge alt andet.
Jeg tror, det er din mors skyld.
- Hvor er det dog overfladisk sagt. - Bliv nu ikke så vred, Marianne.
Du mener, det er min skyld, at det ikke er sjovt længere.
- Du sagde, du gør, hvad du kan. - Det gør jeg faktisk også.
- Lyder det ikke lidt usandsynligt? - Tror du, jeg sidder og lyver?
- Nej, for helvede. - Så forstår jeg dig ikke.
Skal vi ikke droppe det og gå i seng? Klokken er mange.
Det er typisk dig. Du starter en stor diskussion, -
- og når jeg er blevet gal i skralden, så går du i seng.
Du har et tårnhøjt ambitionsniveau. Det har vi snakket om så tit.
Men kan vores stakkels seksualliv da ikke få fred for dine ambitioner?
Hvorfor vil du altid skændes om det her?
Du bebrejder mig, at jeg ikke byder mig til, og at jeg anstrenger mig.
- Jeg har dummet mig. - Ja, det har du virkelig.
Kan du ikke være sød i stedet?
Vær nu ikke ked af det. Det var dumt af mig at bringe det på bane.
Man kan også tale for meget om den slags ting.
Godt nok skal man tale med hinanden om alting, men ikke i det her tilfælde.
Det har du nok ret i.
- Visse ting skal leve i det dunkle. - Tror du det?
Det er jeg overbevist om. Vi sårer hinanden unødigt på den her måde.
Og tornene stikker stadig, når vi så havner i sengen.
Det er sgu som at ligge på en sømmadras.
- Hvad griner du ad? - Sømmadrassen.
- Ja, grin du bare. - Skal vi ikke gå i seng nu?
Indrøm, at du har været dum og taktløs.
Det må du meget undskylde.
Synes du, jeg giver dig for lidt ømhed?
Ømhed tager tid.
- Du får altså for lidt. - Vi får for lidt. Og giver for lidt.
Det er derfor, vi skal tage ud at rejse til sommer.
Jeg synes ikke, at ømhed skal være en ferieforteelse.
- Du er sød, selvom du er en idiot. - Så er det godt, jeg er gift med dig.
Du har dine store øjeblikke, men resten er uendelig middelmådigt.
I vores alder mister man 10.000 hjerneceller om dagen.
Du må miste mindst en million, så dum som du er.
Du er forfærdeligt sød, selvom du er noget af et brokkehoved.
Jeg sover også næsten allerede.
- Jeg går lige ind og ser til børnene. - Ja, jeg sover også næsten allerede.
- Skal du ikke stille uret? - Det er det, jeg er ved.
Du må gerne elske med mig nu, hvis du vil.
Tak for tilbuddet, men jeg er alt for træt.
I har nu set andet afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Kunsten at feje ting ind undergulvtæppet."
Og mens I ser på de smukke billeder, skal jeg fortælle om filmholdet.
Liv Ullman, Erland Josephson og Gunnel Lindblom spillede skuespil.
Sven Nykvist og hans assistent Lasse Karlsson har filmet.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejdet stod Owe Svensson og hans assistent Arne Karlsson for.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergqvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson-
- og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, og laboratoriet var Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der blev brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö. Året er 1973.
Johan og Marianne har været lykkeligt gift i ti år-
- og lever et rart familieliv sammen med deres to døtre.
En morgen erklærer Marianne, -
- at hun vil aflyse deres middagsaftale hos hendes forældre.
Dette oprørsforsøg kvæles i sin vorden.
I laboratoriet får Johan besøg af sin kollega Eva.
Hun har læst en digtsamling, Johan i hemmelighed har skrevet.
Hun giver den en ublid, men venskabelig kritik, -
- som Johan tager meget tungt.
Imens bliver Marianne opsøgt af fru Jacobi, -
- som vil skilles efter 20 års ægteskab.
Hun siger, at hendes og mandens forhold er kærlighedsløst, -
- og at dette har hentæret hendes følelsesliv.
Marianne lytter til hende med pludselig og uforklarlig uro.
Marianne og Johan spiser frokost sammen.
De gør et forsøg på at nå hinanden, men det mislykkes.
Samme aften indleder de en usikker samtale om deres sexliv, -
- der ikke altid har været det bedste.
Men deres frygt for konsekvenserne er alt for stor.
De fejer konflikten ind under gulvtæppet.
Som her dog ser ud.
Det må I selv ordne.
Ikke læse mere end fem minutter. Godnat.
Kommer du allerede? Du skulle jo ikke komme før i morgen.
Er du sulten?
Hvor er det sødt af dig at komme allerede i aften. Pigerne sover.
Der var ikke noget i tv, så vi gik tidligt i seng.
Pigerne og jeg har fastet i dag.
- Vil du have en leverpostejmad? - Ja, det ville være rart.
Eller vil du have ordentlig mad? Skal jeg lave æg og skinke? Suppe?
Nej, øl og smørrebrød er fint.
Peter og Katarina ringer til dig på mandag.
Ja, det er en sørgelig historie.
Skal de skilles nu? De lod ikke til at være helt afklarede.
Jeg rådede dem til at tage hver sin advokat, men det ville de ikke.
Tag nattøj på, så tager jeg bakken med ind i soveværelset.
Og jeg, som var bange for, at du var vred på mig.
Jeg var jo ikke så sød mod dig i telefonen i går.
Jeg ringede op igen, men du havde trukket stikket ud.
Jeg var meget træt.
Jeg havde været på instituttet med ham tumpen fra ministeriet.
Man undres over, hvad det er for idioter, der sidder og bestemmer.
- Jeg var altså dum i går aftes. - Kan det ikke være lige meget?
Du vil aldrig tale færdigt om noget. Jeg skal ikke trække det i langdrag.
Jeg vil bare sige, at du har ret. Men jeg har ret på en anden måde.
Hvis du ikke vil have smoking på, så må du selv om det.
Men jeg synes nu alligevel, du bør anskaffe dig en smoking.
Jeg kan ikke lide at gå i smoking. Jeg føler mig som en udklædt abe.
Nu skal vi ikke skændes igen.
Jeg elsker dig, selvom du ikke vil gå i smoking.
Det er jo ikke noget stort problem i vores ægteskab.
- Det lød ellers sådan i går aftes. - Jeg har jo sagt, jeg tog fejl.
Hvor bliver jeg sulten af at se dig spise.
Jeg vil også have mig en mad.
Jeg har sultet mig, så jeg er helt svimmel.
Jeg tabte mig næsten to kilo i sidste uge.
- Kan man se det? - Nej.
Men jeg kan mærke det.
Men hvorfor kan man egentlig ikke unde sig alt, hvad der er godt i verden?
Tænk, hvis man fik lov til at være tyk og fed og glad.
Kan du huske moster Miriam og onkel David?
De var tykke og fede og glade.
Hver aften lagde de sig i sengen og holdt hinanden i hånden -
- og var glade for hinanden, lige så tykke og glade som de var.
Kan vi ikke blive som dem og gå rundt og lyse af tryghed?
Hvad er der i vejen?
Er du ked af det?
Er der sket noget?
Hvad er der?
Fortæl mig om det.
Jeg er kommet i aften, fordi jeg vil tale med dig om noget.
Jeg er blevet forelsket.
Ja, det er noget værre rod og formodentlig helt ad helvede til.
Jeg mødte hende i juni på kongressen. Hun var tolk og sekretær.
Ja, egentlig er hun ved at uddanne sig til lærer i slaviske sprog.
Hun er ikke nogen skønhed. Du vil nok mene, at hun er grim.
Jeg ved ikke, hvad det skal blive til.
Jeg ved ingenting. Jeg er fuldstændigt forvirret.
Selvfølgelig er jeg glad, men jeg har så dårlig samvittighed overfor dig.
Vi har jo altid haft det godt sammen.
Vi har jo hverken haft det bedre eller værre end de fleste.
Så sig dog noget.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
Du synes vel, det er for dårligt, at jeg ikke har sagt det noget før.
Men jeg tænkte, at det måske ville gå i sig selv igen.
Jeg ville ikke gøre dig bekymret.
- Det er mærkeligt. - Hvad er mærkeligt?
Jeg har ikke fattet noget. Jeg har ikke været mistænksom.
Alt har jo været som før. Vi har til og med haft det bedre.
Du har været så sød.
Jeg har været en godtroende idiot, der intet fattede.
Det var fandens.
Nej, du fattede ingenting, men du har nu aldrig været ret skarpsindig.
- Hvad gør vi nu? - Det ved jeg ikke.
Vil du skilles? Vil du gifte dig med hende?
Hvorfor fortæller du mig det nu? Hvorfor haster det sådan?
Vi rejser til Paris i morgen.
Jeg vil væk fra det hele. For en tid, i hvert fald.
Jeg skulle jo alligevel derned og møde Grandin og hans assistent.
Paula har fået et stipendium, som hun vil bruge nu.
Jeg vil være sammen med hende. Jeg kan ikke undvære hende.
Så vi rejser i morgen.
Nu da jeg sidder her og taler med dig, vil jeg helst glemme det hele.
Jeg er bange og træt.
Intet kan være mere banalt end det her. Jeg ved, hvad du tænker.
Hvordan kan du vide, hvad jeg tænker?
Jeg forsøger at undgå at have dårlig samvittighed.
Der er ikke noget at gøre ved det, Marianne.
Skal vi gå i seng? Du skal vel tidligt af sted i morgen.
Ja, jeg har et møde kl. ni.
Så lad os gå i seng.
Skal du ikke tage tøjet af?
Jo da.
- Du har mærker på brystet. - Det ved jeg.
Hvor indiskret af dig.
Ved du, hvor mit grå jakkesæt er?
- Det er på renseriet. - Det var da irriterende.
- Skulle du have haft det med? - Ja, naturligvis.
Jeg har kvitteringen, hvis du vil hente det i morgen.
Det kan jeg ikke nå. Jeg har travlt indtil kl. tre, hvor vi rejser.
Jeg kan godt hente det til dig.
Jeg kan også pakke din kuffert. Det er du så dårlig til.
Nej tak.
- Hvor er du dum. - Jeg er faktisk ret konventionel.
Ellers har du vist, hvad du skal bruge.
Der er både rene skjorter og underbukser her.
Rejs i blazer og flannelsbukser. Det er jo pænt og ungdommeligt.
Så siger vi det.
Hvor længe skal du være væk?
- Det kommer an på så meget. - Hvad mener du?
Jeg har fået seks måneders orlov, og jeg tager en måneds arbejde med.
Det bliver mindst en syv-otte måneder.
Jeg kan lige så godt flytte med det samme.
- Tror du, jeg bliver her? - Det vil jeg skide på.
Kan du gætte, hvor længe jeg har gået med det her?
Ikke det med Paula, men det med at forlade dig og børnene.
- Kan du gætte det? - Du må ikke sige det.
- I fire år har jeg villet af med dig. - Ikke mere nu ...
Hvordan vil du klare dig under din orlov?
Du skal jo betale til børnene.
Jeg skal nok klare mig.
- Har du penge, jeg ikke kender til? - Ja, Marianne, det har jeg.
Hvordan er det gået til?
Sæt dig så op, og hør efter! Selvom du ikke har en skid med det at gøre.
Dels har jeg solgt båden, -
- og dels har jeg optaget et lån, som Frid kautionerer for.
Fra og med 1. september får du og pigerne udbetalt 1.600 kr. om måneden.
Så må vi se, hvad vi gør, når jeg kommer hjem igen.
Du kan tale med dine advokatkolleger. Det rager mig en høstblomst.
Bare nævn din pris.
Jeg tager intet med herfra med undtagelse af mine bøger.
Jeg forsvinder bare. Jeg dematerialiserer.
Jeg vil betale alt, hvad jeg kan til dig og børnene.
Jeg har ingen behov. Jeg vil bare gerne ud af det her.
Ved du, hvad jeg er mest træt af?
Alt det ævl om, hvad vi skal gøre, og hvilke hensyn, vi skal tage.
Hvad din mor synes, hvad børnene mener.
Om vi skal holde middag, og om vi i så fald skal invitere min far.
At vi skal på ferie i Falkenberg, i Åre, i St. Moritz.
At vi skal holde jul, påske, pinse, fødselsdage og alt det lort!
Jeg ved godt, jeg er uretfærdig.
Jeg ved godt, jeg siger noget værre lort.
Jeg ved godt, vi har haft et godt liv sammen.
Jeg tror egentlig, jeg stadig elsker dig.
På en måde tror jeg, jeg elsker dig mere, nu hvor jeg har mødt Paula.
Kan du forstå min bitterhed?
Jeg ved ikke, hvad jeg skal kalde det. Jeg kan ikke finde et bedre ord.
Og jeg har jo ikke et eneste menneske at tale med om det.
Bortset Erik Broméus, men han har ikke andet at bidrage med end penge, -
- og det kan jeg jo ikke rigtigt bruge til noget.
Jeg forstår ingenting.
Jeg forstår ikke, hvorfor min bitterhed bliver værre og værre.
Hvorfor har du ikke sagt noget?
Hvordan kan man tale om noget, man ikke kan sætte ord på?
Hvordan skal man få sagt, at man keder sig i sengen, -
- når alt fungerer perfekt rent teknisk?
Hvordan skal man få sagt, at man har lyst til at slå dig?
Og pigerne med deres pisseprætentiøse manerer.
Hvorfor har vi forkælet dem på den hysteriske måde?
Det er ikke noget, jeg bebrejder dig, Marianne.
Det er bare kørt af sporet, uden at man kan sige hvorfor.
- Jeg må have gjort noget galt. - Så hold dog op.
Det er så bekvemt at tage al skylden på sig.
Så er man stærk og storartet og ydmyg. Det er hverken din eller min skyld.
Skyldfølelse og dårlig samvittighed kan ikke bruges til noget, -
- selvom min dårlige samvittighed er ved at kvæle mig.
Det hele er bare grusomme tilfældigheder.
Hvorfor skulle netop vi to skånes for ydmygelser og katastrofer?
- Hvorfor skal skylden placeres? - Din stakkel.
Jeg vil ikke have din medlidenhed. Hold op med at pylre om mig!
Jeg tror, det er hykleri fra min side.
Jeg rører ikke nogen sandhed om os.
Jeg tror ikke, at der findes nogen entydig sandhed.
Alt, hvad man rører ved og siger, det gør bare ondt.
- Kan du ikke lade være med at rejse? - Det er umuligt.
- Jeg bønfalder dig. - Det bliver bare pinligt.
Kan du ikke udskyde rejsen i nogle måneder?
Jeg tror, vi kan redde vores ægteskab. Vi kan finde en anden form for samliv.
Måske kan Paula bedre forstå mig. Jeg må tale med hende, møde hende.
Kan vi ikke gå katastrofen i møde sammen?
Giv mig en chance. Du stiller mig over for et fuldbyrdet faktum.
Det stiller mig i en underlig og uudholdelig situation.
Jeg ved præcis, hvad du mener:
Hvad vil forældrene sige? Og din søster? Hvad med vennerne?
Hvordan vil det være for pigerne? Hvad vil deres venners mødre tænke?
Hvad med de middage, vi er inviteret til? Hvad med Peter og Katarina?
Det vil jeg skide på!
Jeg vil opføre mig som et svin, og ih, hvor bliver det dejligt.
- Det var ikke det, jeg mente. - Hvad mente du så?
Ingenting.
Jeg glemte at stille vækkeuret.
Hvornår skal du af sted?
Sæt det til halv seks.
Jeg skal nå at pakke inden mit møde kl. ni.
Jeg køber et nyt vækkeur. Det her larmer, -
- så man er ved at få et hjerteslag. Og det er upålideligt.
Nu er det sat til halv seks.
Jeg vågner alligevel, så du skal ikke være bekymret.
- Fortæl mig om Paula. - Jamen ...
Hvad skal det gøre godt for? Hvorfor vil du pine dig selv?
Jeg vil vide, hvordan hun er.
Det er meget værre at forestille sig en, man ikke ved noget om.
- Har du et fotografi af hende? - Er det her virkelig nødvendigt?
Vær nu sød at hjælpe mig med det her.
Så er du selv ude om det.
Hvor gjorde jeg af min tegnebog? I jakkelommen.
Her er to fotografier af hende.
Det her er taget for to år siden ved Sortehavet.
Pasfotoet er et par uger gammelt. Det ligner hende ret godt.
Hun har en flot krop. Hendes bryster ser smukke ud.
- Er de det? - Ja, hun har smukke bryster.
- Farver hun sit hår? - Det har jeg aldrig tænkt på. Måske.
- Kønt smil. Hvor gammel er hun? - 23 år.
Hun har aldrig haft ret meget held i kærlighed.
Hun har været forlovet to gange.
På det punkt har hendes liv været et rod med en masse forskellige mænd.
- Generer det dig? - Ja.
Hendes oprigtighed kan være temmeligt ubehagelig.
Hun insisterer på at oprulle hele sin erotiske biografi for mig.
Det kan være hårdt, da jeg er skinsyg med tilbagevirkende kraft.
Hun nærer ingen illusioner. Hun siger, -
- at hun ikke gør sig nogen forhåbninger om vores forhold.
Hun siger, hun ved, jeg vil gå tilbage til dig.
Det er som replikker fra et gammelt teaterstykke, man har set alt fortit.
Men hun har behov for at gardere sig mod skuffelser. Det er ganske rørende.
Hun er ret barnlig, selvom hun er 23, intelligent og veluddannet.
Hun er voldsomt jaloux, men det er jeg jo også.
Hun er dødsensangst for dig, og det forstår jeg godt.
Men hun er også bange for alle andre kvinder, jeg omgås.
Hun er i det hele taget usikker.
Jeg hjælper hende, så godt jeg kan.
Men det er meget uvant og meget forvirrende.
Har I det godt i sengen?
Ja, det har vi faktisk.
I begyndelsen gik det helt ad helvede til.
Det var nok min skyld. Jeg er jo ikke vant til andre end dig.
- Men så rejste vi væk sammen. - Har I været ude at rejse?
Kan du huske, jeg holdt nogle forelæsninger i København i april?
Nå, var det der?
Vi skændtes så meget, at vi blev smidt ud af hotellet.
Kan du huske, jeg sagde, jeg flyttede hotel pga. gadelarmen?
Så fandt vi et snusket hotel i en gyde, -
- og der fandt vi hinanden. Vi dyrkede sex dag og nat.
Hun sagde, hun aldrig før havde haft det så godt med en mand.
Det var selvfølgelig en stor opmuntring for mig.
Jeg ved, hvad du tænker, og du har ganske ret.
Vi to havde det også sjovere sammen efter min tur til København.
- Fortalte du det til Paula? - Nej, det turde jeg ikke.
Jeg sagde til hende, at vi to ikke gik i seng sammen mere.
Jeg sagde, jeg var impotent.
Jeg var impotent med hende, så det kunne jeg vel også være med dig.
Men Paula har en forbandet skarp intuition.
Eller også er jeg bare en dårlig løgner.
Hun kan se på mig, om jeg taler sandt.
Hun er uhyggeligt god til at gennemskue mig.
Men det kan også være en god ting. Du kan tro, jeg får skældud.
Jeg har altid været så godtroende.
Ikke bare godtroende.
Du og jeg har levet en hermetisk tillukket tilværelse.
Alt har været beskyttet, alt har fungeret. Vi er døde af iltmangel.
Og nu tror du, at lille Paula vil vække dig til live igen?
Jeg har meget lidt selvindsigt -
- og ved meget lidt om tilværelsen, selvom jeg har læst en masse bøger.
Men jeg tror, at det her kan være både din og min store livschance.
Har Paula bildt dig det ind? Hvor naiv må man være?
Vi har ikke behov for sarkasme i den her samtale.
Du har ret. Undskyld.
Jeg forsøger jo at være så oprigtig som muligt. Og det er sgu ikke nemt.
Vi har jo aldrig talt sammen på den her måde.
Vi har lov til at være naive og usikre og tåbelige.
Hvordan skal det ellers kunne lade sig gøre?
Det her med Paula er en katastrofe for både dig og mig.
Jeg har forsøgt at gøre det forbi, men hun vil ikke slippe mig.
Og på en måde er jeg besat af hende.
Det lyder så melodramatisk at sige, at man er besat af et andet menneske.
Men det er det eneste ord, der dækker.
I begyndelsen prøvede jeg at stå imod, men nu lader jeg det bare sejle.
Og det har jeg det faktisk ganske godt med.
Det er et værre rod, du har lavet.
Jeg ved det ikke.
Jeg ved hverken ud eller ind.
Kom og læg dig hos mig.
Kom her.
Kom.
Du skal elske med mig.
Det kan du vel gøre.
For gammelt venskabs skyld.
Nu skal du ligge her i min favn.
Nu skal vi sove, begge to.
Jeg tror ikke, jeg kan sove. Jeg må hellere pakke og gå med det samme.
Læg dig ned, og luk øjnene. Så skal du nok falde i søvn.
Vi har brug for at sove. Det bliver en anstrengende dag i morgen.
Jeg skammer mig sådan.
Det taler vi om senere.
Nu er det bare dig og mig.
Vi har nogle timer sammen endnu, bare dig og mig.
- Vil du have morgenmad? - Det må du bestemme.
- Skal du have te eller kaffe? - Te, tak.
Gider du hjælpe mig med den her negl? Den er flækket.
Bider du nu neglebånd igen?
Har du set Speers erindringer? Jeg lagde den på natbordet.
- Jeg har lånt den ud til min mor. - Det er jo strålende. Av!
Du har flækket hele neglen. Den bløder også. Du får et plaster på.
- Hvad gør du dog med dine negle? - Tak, det er fint.
Tager du barbermaskinen med?
Jeg skal tilbage til lejligheden. Så tager jeg den, der er der.
- Vil du have renserikvitteringen? - Ja. Det kan jo være, jeg når det.
- Hvor ligger renseriet? - På Storgatan skråt over for kirken.
- Dem tager jeg altså ikke med. - De er gode at have om vinteren.
- Hvilken pyjamas skal du have med? - Lav nu morgenmad, så pakker jeg.
- Generer det dig, at jeg hjælper dig? - Ja.
Det føles uanstændigt. Jeg ved ikke hvorfor.
- Hvad glor du på? - Ikke noget.
Hvad skal jeg gøre med din post?
Jeg skriver til dig med min nye adresse.
Så kan du eftersende vigtige breve. Regninger kan du betale på girokort.
Blikkenslageren skulle komme og ordne badeværelset.
Har du talt med ham?
Du skulle have kontaktet ham, men det har du måske glemt.
Jeg har ringet ti gange uden held, så jeg har ikke glemt det.
Hvad med din bil? Vil du sætte den i garagen?
Jeg har bedt Paulas søster tage sig af den.
Det er synd, den bare står der, og hun er lige flyttet ud af byen.
Men vær sød at ringe afbud til tandlægen. Det glemmer jeg.
Hvad gør vi med din fars fødselsdag? Vi er blevet inviteret til middag.
Du må meget gerne ringe og fortælle, hvad der er sket.
Det er næsten det værste.
- Kan jeg ikke skrive til ham? - Bare du ikke glemmer det.
Det med forældrene er det værste.
Hvad skal jeg sige til frøken Andersson?
Jeg vil skide på rengøringskonen.
Hun har været hos os i ti år og kender os så godt.
Hun er loyal og uundværlig.
Du kan lige så godt få det at vide.
Hun overraskede Paula og mig en morgen.
I havde åbenbart aftalt en ny dag, og pludselig stod hun i soveværelset.
Det var ret pinligt.
Det er en måned siden. Min bil var brudt sammen, og vi var i nærheden.
Jeg tænkte, det var i orden, at vi overnattede hos os.
Jeg bad konen om at holde sin kæft.
Kællingen skummede af harme og ophidselse og loyalitet mod dig.
Men så lavede hun morgenmad til os og gik i gang med arbejdet.
Hun behandlede Paula som et uskyldigt offer for mine dyriske drifter.
Hvorfor siger du ikke noget?
Så behøver jeg ikke sige noget til frøken Andersson. Storartet.
Hvad er der i vejen?
Det går snart over igen.
- Hvad skal jeg sige til pigerne? - Sig, hvad du vil.
Skal jeg fortælle dem, at du har fundet en anden og har forladt os?
Udmærket formulering. Den har den fordel, at den er sand.
Jeg må af sted, hvis jeg skal undgå bilkøerne.
Pas nu godt på dig selv, Marianne.
- Måske kommer jeg tilbage om en uge. - Hvis bare det var så vel.
Så kunne vi begynde helt forfra.
Så kunne vi ruske op i rutinerne og tale om alt det, der har været.
Så kunne vi indse vores fejl. Og jeg ville ikke bebrejde dig noget.
Det er så uvirkeligt, Johan.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Du lukker mig ude.
Alt andet ville være bedre end det her.
Du må love mig, at du kommer tilbage.
Lad mig ikke stå tilbage uden håb.
Selvom du ikke kommer tilbage, kan du vel godt sige, at du gør det.
Marianne!
Fredrik? Det er Marianne. Undskyld, jeg vækker jer.
Har du Birgit der? Nej, lad hende bare sove.
Hvordan går det?
Nå, du kan godt lide at være alene om morgnen? Så skal jeg ikke forstyrre.
Her er det overskyet. Nå, så har du det jo skønt.
Der er noget, jeg må tale med dig om.
Jeg har brug for at tale med nogen. Du og Birgit er jo vores venner.
Det er så uvirkeligt, Fredrik.
Altså ...
Jeg er lige ved at græde, men det gør det bare værre.
Altså ...
Johan er blevet forelsket i en anden kvinde, der hedder Paula.
De rejser til Paris sammen i dag. Kan du ikke bede ham vente lidt?
Han behøver ikke tage af sted med det samme.
Hvad siger du?
Du har allerede talt med ham?
Javel ja.
Har du og Birgit vidst det hele tiden?
Har I vidst det hele tiden og ikke sagt noget til mig?
Hvad er I for nogle venner?
Hvordan kan I være så lede og illoyale mod mig?
Vi har været sammen mange gange, -
- og I har bare siddet der uden at sige noget.
Hvad fanden er I for nogle venner?
Jeg vil skide på dine forklaringer!
Hvor mange andre har vidst det? Det vil jeg gerne vide.
Temmeligt mange, altså. Det var dejligt at få at vide.
I har nu set tredje afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Paula".
Og mens I ser på de smukke billeder, skal jeg fortælle om filmholdet.
Liv Ullman og Erland Josephson spillede skuespil.
Sven Nykvist og hans assistent Lasse Karlsson har filmet.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson og hans assistent Arne Carlsson.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg, -
- Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, og laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der blev brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph. Året er 1973.
Johan og Marianne har i ti år levet et lykkeligt familieliv-
- med deres to døtre.
De små konflikter har de løst hen ad vejen.
Farlige sandheder og udbrud er blevet undertrykt.
En aften kommer Johan uanmeldt til sommerhuset, -
- hvor Marianne opholder sig med sine døtre.
Han meddeler sin hustru i barske vendinger, -
- at han er blevet forelsket i en anden, Paula.
Og at han næste morgen rejser til Paris med hende, -
- og at det er hans hensigt at være væk i mindst otte måneder.
Han siger, han vil bryde med alt det gamle-
- og taler til sin hustru med en pludselig og brutal oprigtighed.
Marianne rammes uventet og bliver utroligt såret.
Efter en nat med heftige følelsesudbrud-
- pakker de hans taske.
Lige da han skal gå, bønfalder hun ham-
- til ydmygelsens yderste grænse om at blive, -
- men han rejser alligevel.
Da han forlader hende, ringer hun til en fælles ven-
- og beder ham om at mægle mellem dem.
Af ham får hun at vide, at en stor del af omgangskredsen-
- har kendt til Johans forhold til Paula i et godt stykke tid.
Det er endnu et stort chok for Marianne.
Hej. Værsgo at komme indenfor.
Hvor ser du sød ud. Det er en pæn bluse.
Jeg købte den for et par uger siden. Måske er den lidt for piget.
Den klæder dig godt.
Vil du ikke tage frakken af? Det gør mig nervøs, når vi står her og taler.
Jeg er også nervøs.
Jeg har ikke kunnet koncentrere mig hele dagen. Absurd.
Men det er jo over et halvt år siden.
- Hvorfor kommer du pludselig? - Paula er i London i denne uge.
- Vil du have noget at drikke? - Meget gerne en whisky.
En whisky uden is. Det er godt for maven. Så slapper man bedre af.
- Drikker du whisky nu? - Ja, tænk engang.
Skål.
Moster Berit passer pigerne. De sover der til gensidig begejstring.
I aften skal de i teatret, og i morgen skal de på landet.
Det var praktisk. Det kunne blive svært at se børnene.
- Hvordan har de det? - Du skal ikke spørge af høflighed.
Vi må skrive deres fødselsdage i din kalender, så du ikke glemmer dem igen.
Jeg købte gaver til dem fra dig, men de gennemskuede det.
Jeg synes, du skal invitere dem ud at spise en dag, eller i biografen.
Det er slemt, at I aldrig ses. De taler sjældent om dig.
Forståeligt nok.
Tænk, at Paula ikke lader dig komme her.
- Hvis du vil moralisere, går jeg nu. - Du har selv sagt, hun er jaloux.
Er du så fej, at du ikke kan tale med hende om det?
Ja.
Undskyld.
Det gør ikke noget. Jeg forstår godt, du synes, det er urimeligt.
Men det nytter ikke at skælde mig ud.
- Vil du have lidt mere whisky? - Ja tak.
Hvordan har du det ellers, Johan?
Alt ved det gamle. Hvordan har du det selv?
Jeg klager ikke. Det kunne være værre.
Måske var det dumt at mødes.
Vi kan ikke tale om noget uden at såre hinanden.
Så har jeg et forslag: Vi spiser.
Vi er nok vanvittigt sultne begge to. Derfor er vi lidt pirrelige.
Det er et rigtigt godt forslag.
Hvor ser du ud med den frisure.
Og du har lagt dig ud.
Jeg må tilstå, jeg bliver meget kåd, når vi er så tæt på hinanden.
Vi spiser først, så får vi se.
Værsgo at sætte dig.
- Har du købt nyt porcelæn? - Det er arvegods.
Søde faster Elsa døde -
- og efterlod mig sært nok en masse husgeråd.
Hun troede, jeg var så huslig.
Det meste af det kan jeg ikke bruge, men porcelænet er smukt.
Du får bare en gryderet i aften. Og bagefter lidt ost og vin.
Det bliver ikke så fint. Men du plejer jo at sætte pris på min mad.
Det dufter fantastisk.
Har du hørt, at Martin skal giftes igen?
Jeg løb ind i dem på gaden. De blev så flove -
- og undskyldte, at de ikke havde ringet i et halvt år.
Jeg fik helt ondt af dem.
Hans nye kone er en rigtig dum gås. Men hun har penge.
Jeg har hørt det modsatte. Hendes fars firma er gået konkurs.
Så har Martin igen satset på den forkerte hest.
- Er han ikke en af dine gode venner? - Nej. Hvorfor?
Du lyder så fornøjet.
En klog mand sagde engang, -
- at der er noget ved vore venners ulykke, som ikke mishager os. Skål.
- Sikke en god vin. - Den er ikke fin.
En hverdagsvin tappet i Sverige. Men den er god.
Må jeg fortælle, at jeg har succes fortiden?
Jeg er blevet tilbudt et treårigt gæsteprofessorat i Cleveland.
Det er et godt tilbud. Både økonomisk og karrieremæssigt.
Det er der, det sker inden for vores felt.
Jeg emigrerer hjertens gerne.
Der er intet, der holder mig her. Jeg er dødtræt af den akademiske andedam.
Jeg vil ikke flås helt ind til benet.
Jeg flytter til foråret, hvis alt falder i hak.
Tillykke.
Og så melder det uudtalte spørgsmål sig: Skal Paula med til USA?
Og svaret er nej.
Kald det bare en flugt. Jeg stikker af. Jeg er ligeglad.
Jeg fik noget ud af Paula. Hun har lært mig noget nyttigt om mig selv.
Men nu må det være nok.
Helt ærligt, så er jeg træt af hende.
Du synes nok ikke, jeg kan være bekendt at bagtale Paula.
Hun har for længst mistet min loyalitet.
Jeg er dødtræt af hende.
Af hendes følelsesrabalder. Skrig, tårer og scener-
- og forsoninger og kærlighedserklæringer.
Jeg skal fortælle dig en ting, Marianne.
Det bedste ved Paula var, at hun lærte mig at skændes.
Det var til og med tilladt at slå hende.
Hvis jeg fortalte ... Du ville tro, det var løgn.
Af og til har jeg følt mig som i et absurd teaterstykke, -
- hvor jeg både var medvirkende og tilskuer.
Vi kunne skændes i døgndrift.
Det sluttede først, når vi begge dejsede om af udmattelse.
Det var virkelig lækkert.
Jeg sidder og taler om mig selv, men jeg er i så skidegodt humør.
Så kan vi måske tale om vores skilsmisse?
Hvis du rejser væk i flere år, må vi hellere afgøre sagen nu, ikke?
- Som du vil. - Jeg synes, vi skal få skilsmisse.
Man ved aldrig, hvad der sker. Måske vil jeg giftes igen.
- Det bliver bøvlet, hvis du er i USA. - Har du mødt en?
Måske.
Hvad med, om du fortalte lidt om dig selv og stopper min ordstrøm?
- Vil du have lidt mere? - Nej, jeg er både mæt og beruset.
Men du slipper ikke. Har du mødt en?
At dømme efter dit udseende, tøj, figur og generelle venlighed -
- har du det godt.
Jeg er meget nysgerrig. Har du fundet dig en elsker?
Nu skal jeg hente kaffen. Den siger du vel ikke nej til?
Tak.
- Jeg ser, du har møbleret om. - Har du noget imod det?
- Nej da. - Jeg er rykket ind på dit kontor.
- Hvor har du gjort af mine ting? - De er opmagasineret. Jeg betaler.
Jeg syntes, det var på tide, jeg fik et kontor.
Så jeg gik ud og købte møbler og hængte nye gardiner op -
- og mine egne billeder, der aldrig kom op, -
- fordi du ikke brød dig om dem. Synes du, det var taktløst?
Skulle jeg have ventet til efter skilsmissen og taget et sørgeår?
Jeg har også fået telefonen i mit navn nu.
Det synes jeg, du gjorde ret i.
- Du lyder ellers sur. - Slet ikke. Det er fint.
Jeg var træt af at sidde ved bordet i soveværelset, -
- når jeg arbejder hjemme. Det var ikke særlig bekvemt.
Det vigtigste var jo, at du havde et kontor, -
- så børnene ikke forstyrrede dig.
Kom og se.
- Jeg har fjernet dobbeltsengen. - Hvorfor nu det?
Det blev lidt ensomt at ligge i hjørnet af dobbeltsengen.
Så her er blevet lidt mere kysk.
Hvad så med din elsker? Hvor gemmer du ham?
Jeg foretrækker, at vi ses hjemme hos ham.
- For pigernes skyld? - Nej da.
- De siger, at jeg skal gifte mig igen. - Det var fandens.
- Vil du have noget at drikke? - Nej tak.
Denne bolig er i det mindste et menneske værdigt.
- Du bor uden for byen? - Vi bor i en treværelses betonkube.
På tiende sal. Med udsigt til en anden betonkube.
I gården morer fulde 13-årige sig med at slå pensionister ned.
Huset sprækker i alle fuger.
Det blæser ind, så gardinerne blafrer.
For nylig måtte jeg i to uger hente vand ved en vandpost.
Ingen toiletter virkede.
S-toget bruger man nødigt efter klokken otte.
Midt i det hele står der noget, -
- som en bindegal arkitekt har døbt piazza'en.
Jeg beklager mig ikke. Det er interessant.
Det svarer til min forestilling om Helvede.
- Du tror da ikke på Helvede. - Men Paula trives derude.
Hun siger, at det stemmer med hendes verdensbillede og føles trygt.
Jeg kan egentlig bo hvor som helst. Jeg opfatter hver bolig som tilfældig.
- Man skal have trygheden indeni. - Har du det?
Ikke da jeg boede her, hvis jeg skal være ærlig.
Da var alting så vanvittig vigtigt.
Vi var tvunget til at ritualisere trygheden.
Jeg forstår ikke, hvad du mener.
Al trygheden var forankret i noget, som fandtes uden for os selv.
Vores ejendele, villaen, vores sommerhus, vennerne, -
- indkomsten, maden, forældrene, ferierne.
Jeg skal fortælle dig, hvordan min tryghed ser ud.
Jeg tænker som følger: Ensomheden er absolut.
Man skal ikke bilde sig andet ind.
Forvent aldrig noget ud over djævelskab.
Oplever du noget godt, så nyd det.
Men tro aldrig, at ensomheden kan ophæves. Den er absolut.
Du kan opdigte et fællesskab, -
- men det bliver bare opdigtet religion, politik, kærlighed, kunst.
Ensomheden er stadig total.
Det lumske er bare, at du rammes af en illusion om et fællesskab.
Vær bevidst om, at det er en illusion.
Så bliver det lettere siden hen at affinde sig med planen.
Man skal leve med indsigten om den totale ensomhed.
Så holder man op med at beklage sig og jamre over livet.
Så er man helt tryg ... og lærer-
- at acceptere meningsløsheden med en vis tilfredsstillelse.
Dermed ikke sagt, at man skal give op.
Man skal kæmpe videre efter bedste evne.
Om ikke for andet, så fordi man får det bedre, -
- når man gør sit bedste i stedet for at give op.
Jeg ville ønske, jeg var lige så sikker som dig.
Det er jo alt sammen bare ord.
Man formulerer sig for at afsværge den store tomhed.
Det er forresten underligt.
Har du tænkt over, at tomheden gør ondt?
Man kan forestille sig, at den gjorde én svimmel eller gav kvababbelser.
Men ...
... min tomhed gør ondt rent fysisk.
Den svider som et brandsår.
Eller også er det, som da man var lille og havde grædt, -
- og man var øm i hele kroppen.
Jeg bliver nogle gange forbløffet over Paulas urokkelige politiske tillid.
Den er sand og inderlig. Hun arbejder uafbrudt for sin gruppe.
Hendes tro giver hende svar på spørgsmålene og udfylder tomrummet.
Nogle gange ville jeg ønske, at jeg kunne leve, som hun gør.
Det mener jeg virkelig, helt fri for ironi.
Hvorfor er dit smil så ironisk?
Du synes nok bare, jeg vrøvler, og det synes jeg faktisk også selv.
- Det er også lige meget. - Jeg forstår ikke, hvad du mener.
I mine ører lyder det lidt teoretisk. Jeg ved ikke hvorfor.
Måske fordi jeg ikke taler om så tunge emner. Jeg er på et andet plan.
Et finere plan, selvfølgelig.
Et særligt plan reserveret til kvinder med et privilegeret følelsesliv -
- og en lysere, mere jordisk tilgang til livets mysterier.
Måske.
Paula blev også en livspræstinde, når hun havde læst en ny bog -
- af en storslået forkynder af det nye kvindeevangelium.
Ja ...
Du lyder nærmest, som om du er meget skuffet.
Det er bare noget, du tror.
Du skal vide, at jeg tænker på dig hele tiden.
Tænker på, om du har det godt? Om du er bange og ensom?
Jeg tænker flere gange om dagen på, hvad jeg gjorde forkert, -
- som betød, at det gik sådan med os?
Jeg ved godt, det er barnligt. Men jeg tænker på det.
Hvad gjorde jeg forkert?
Spørg hellere en psykiater.
Jeg ser en læge, der også er psykiater, et par gange om ugen.
Af og til også uden for praksissen.
Er det ham, der er din elsker?
Vi har elsket et par gange, men det var mislykket, -
- så det opgav vi og koncentrerede os om mit interessante sjæleliv i stedet.
Hvad er I så kommet frem til?
Ingenting. Jeg forsøger først og fremmest at lære at tale.
Jeg smed dine møbler ud og rykkede ind på dit kontor.
Jeg fik frygtelig dårlig samvittighed. Men følte mig også dejligt fræk.
Så kom der da noget ud af det.
Er du træt? Du gaber kæben af led.
Det er nok bare vinen. Jeg har ikke sovet et par nætter.
- Det er nok også nervøsiteten. - Du må da gerne gå hjem.
- Gør nu ikke det hele så kunstigt. - Vil du sove lidt på sofaen?
Så meget postyr for et gab. Jeg vil ikke sove.
Jeg vil høre om dine rejser i dit indre. Det er spændende.
Der er ikke så meget at fortælle. Men jeg har fundet ud af noget sært.
Jeg har ikke fortalt lægen det. Jeg fandt først ud af det i går.
Han har bedt mig skrive den slags ned.
Alt muligt. Hulter til bulter.
Tanker, minder, drømme. Der står ikke så meget endnu.
Det er svært at skrive, når man ikke er vant til det.
Man kan ikke finde det rigtige ord, og det hele lyder tåbeligt.
Vil du ikke læse det for mig? Jeg vil så gerne høre det.
Vil du virkelig det? Er du helt sikker?
Øjeblik, så henter jeg bogen. Jeg skrev i flere timer.
Jeg sov først klokken tre. Jeg lignede et spøgelse i morges.
Typisk, når vi endelig skal ses efter så lang tid.
Du er fantastisk sød. Du er helt utroligt sød, Marianne.
Ingen komplimenter. Nu handler det om mit sjæleliv.
Gå hen og sæt dig.
Gå nu hen og sæt dig.
Vil du ikke nok sætte dig? Så læser jeg op for dig.
Den ene nydelse udelukker vel ikke den anden.
Jeg har tænkt på det hele tiden.
Hvordan det ville være, hvis vi gik i seng med hinanden.
Jeg har længtes efter dig.
Men hvordan ville det så være, når du gik?
Så stod jeg der med min længsel. Sådan vil jeg ikke have det.
Jeg elsker dig jo, Johan.
Indimellem hader jeg dig for det, du har gjort mod mig.
Nogle gange går der timer, hvor jeg ikke tænker på dig. Det er skønt.
Jeg har det godt på alle måder. Jeg har venner, elskere, mine børn.
Et arbejde, som jeg er god til og glad for.
Jeg er så tæt knyttet til dig. Jeg ved ikke hvorfor.
Måske er jeg en pervers masochist eller bare den trofaste type, -
- som kun binder sig en gang i livet.
Jeg ved det ikke. Det er så svært, Johan.
Jeg vil ikke leve med nogen anden end dig.
Andre mænd keder mig til døde.
Jeg siger det ikke for at give dig dårlig samvittighed eller ...
... afpresse dig følelsesmæssigt.
Jeg fortæller dig bare, hvordan det er.
Det er uudholdeligt for mig, hvis vi kysser-
- og går i seng med hinanden. Jeg har ingen anden forklaring.
Bagefter går du din vej, og så længes jeg efter dig igen.
Det var godt at have dig på afstand. Det har faktisk været rart.
Så vi skal ikke begynde på noget nu.
Så bliver det helt umuligt, og så går du din vej.
Jeg ...
Jeg elsker dig jo stadig.
Det er jo ikke sandt.
Tror du ikke, jeg har længtes efter dig næsten hver dag?
Vi havde det jo godt sammen.
Vi var venner og havde det sjovt.
Så hvorfor skulle vi ikke gå i seng sammen?
Det bekræfter jo bare vores længsel. Hvorfor tage alle de forbehold?
Hvorfor tænke på, hvordan det føles i morgen? Er det ikke dumt, Marianne?
Jeg vil ikke, Johan! Jeg vil absolut ikke!
Jeg vil ikke gå her og græde over dig.
Du må forsøge at forstå det, Johan.
Intet ville være dummere. Hvis du vil fremture, så kan du godt gå hjem.
Jeg vil ikke elske med dig. Forsøg nu at forstå det.
Jeg forsøger, men jeg forstår det ikke.
Nu sidder jeg jo her.
Så kaster vi os over højtlæsningen i stedet, -
- og så går jeg tidligt hjem og ringer til Paula og siger, -
- at jeg har været i teatret.
Må jeg bede om lidt mere kaffe og cognac?
Nu føles det helt forkert.
Jeg vil bare gemme mig, bare græde.
Hvis du vil, så går jeg nu. Så mødes vi i morgen og spiser sammen.
Det er nok bedre. Nej, du skal blive.
Det går ikke i morgen.
Jeg holder utroligt meget af dig.
- Jeg opfører mig som et pattebarn. - Det går nok.
Situationen er under kontrol.
Vi klarede os gennem krisen.
Jeg har skrevet så sjusket, jeg ikke kan tyde min egen skrift.
Det første er ikke så vigtigt.
"l går blev jeg pludselig grebet af en hoven munterhed.
For første gang i dette år havde jeg igen lyst til at leve.
Denne nysgerrighed over, hvad dagen skulle bringe, osv."
Ja. Her er det.
"Pludselig vendte jeg mig om og så på klassebilledet, -
- fra jeg var ti år gammel.
Det føltes, som om jeg havde fat i noget, som længe havde luret, -
- men dog var uhåndgribeligt. Til min forbavselse kunne jeg konstatere, -
- at jeg ikke ved, hvem jeg er. Jeg har ingen anelse.
Jeg har altid gjort det, man har bedt mig om.
Så langt tilbage jeg kan huske, -
- har jeg været artig, veltilpasset, nærmest beskeden.
Nu jeg tænker over det, -
- havde jeg nogle heftige udbrud af selvhævdelse som lille pige.
Mor straffede alle den slags afvigelser fra konventionen -
- med eksemplarisk strenghed.
Min og mine søstres opdragelse gik ud på, at vi skulle ...
... behage.
Jeg var ret grim og firkantet -
- og blev ustandseligt mindet om det.
Efterhånden fandt jeg ud af, at hvis jeg skjulte mine tanker-
- og i stedet blev slesk og forudseende, -
- gav den slags opførsel et vist udbytte.
Den helt store falskhed indtraf dog i puberteten.
Alle mine tanker, følelser og handlinger kredsede om erotik.
Men jeg nævnte det ikke med et ord til mine forældre -
- eller nogen anden.
Senere kom løgnene og hemmelighederne til.
Indadvendtheden. Det sneg sig ind på mig.
Min far ville have, jeg skulle være jurist ligesom ham.
Jeg antydede et par gange, at jeg helst ville være skuespiller-
- eller i hvert fald arbejde med teater.
Jeg kan huske, han lo ad mig.
Siden da har jeg mere og mere spillet skuespil.
I mit forhold til andre.
I forhold til mænd.
Samme evindelige forestilling.
Samme fortvivlede forsøg på at gøre andre tilpas.
Jeg har aldrig tænkt: "Hvad er det, jeg vil?"
Men altid: "Hvad er det, han synes, jeg skal gøre?"
Det er jo ikke uselvisk, som jeg har troet.
Det er bare fejt. Og hvad værre er:
Jeg er fuldstændig uvidende om, hvem jeg selv er.
Jeg har aldrig levet et dramatisk liv. Den slags har jeg ikke talent for.
Men for første gang føler jeg netop nu, -
- at det er meget spændende at spekulere over, -
- hvad jeg vil med mig selv.
I den beskyttede verden, hvor Johan og jeg har levet -
- så ubevidst og selvfølgeligt, -
- er der en grimhed og en brutalitet, som skræmmer mig mere og mere, -
- når jeg tænker tilbage på den.
Når man køber ydre tryghed, betaler man en høj pris:
Man accepterer den fortsatte destruktion af personligheden.
Det er let allerede fra begyndelsen -
- at deformere et lille barns spæde forsøg på at hævde sig selv.
I mit tilfælde skete det ved indsprøjtning af en gift, -
- som virker ethundrede procent:
Den dårlige samvittighed.
Først overfor mor, senere over for omverdenen -
- og sidst, men ikke mindst, over for Jesus og Gud.
Pludselig får jeg et glimt af, hvilket menneske jeg ville være, -
- hvis jeg ikke var blevet hjernevasket.
Og jeg tænker over, om jeg er fortabt og ikke kan reddes.
Om alle de muligheder for at glæde mig selv og andre, -
- som oprindeligt var i mig, er døde, -
- eller om de bare slumrer og kan vækkes til live?
Jeg tænker på, hvilken slags hustru og kvinde jeg var blevet, -
- hvis jeg havde brugt mine ressourcer efter hensigten.
Var Johan og jeg i så fald overhovedet blevet gift?
Jo, det var vi nu nok. For hvis jeg tænker efter helt ærligt, -
- så var vi virkeligt forelskede i hinanden på en inderlig, varm måde.
Vores fejl var, at vi ikke brød ud af familielivet, -
- flygtede langt væk og skabte noget holdbart på vore egne forudsætninger."
Er det dig? Du måtte jo ikke ringe i aften.
Er du jaloux? Det har du ingen grund til at være.
Lyder jeg underlig? Jeg vil ikke vække Johan.
Nej, han sidder. Han sidder i stuen og sover som et artigt, lille barn.
Min konversation gjorde ham noget så træt.
Nej, du skal ikke komme. Vær nu ikke dum, David.
Vi ses jo i morgen aften.
Vi kan gå ud at spise og i biografen. Det er længe siden.
Det lyder godt.
Så ringer du i morgen tidlig, som du plejer.
Selvfølgelig lyder jeg anderledes. Jeg kan ikke sidde her og kurre.
Jeg ved ikke, om Johan er vågnet.
Nu går jeg ind og vækker ham og siger tak for i aften, -
- og så sender jeg ham straks hjem. Så kan du ringe igen om en time.
Ja, det er godt.
Hej hej.
Han har ikke engang forsøgt at kysse mig.
Aftenen har været helt blottet for lidenskab.
Hej.
Fandens også, at jeg faldt i søvn. Det var så interessant.
Undskyld.
Jeg forstår godt, hvis du er såret, men vil du ikke læse lidt mere?
Nu skal du gå hjem og sove. Jeg er ikke såret. Det lover jeg.
Ja, det er nok bedst, jeg går.
Giv lyd fra dig indimellem. For børnenes skyld.
- Ja, det skal jeg nok. - Du er altid velkommen.
Hvis bare Paula ikke var så jaloux.
Hun har jo sine grunde. Det er synd for hende.
- Hvornår ved du, om du skal rejse? - Om nogle måneder.
- Jeg får vel besked? - Ja, jeg ringer. Eller skriver.
Hvad gør vi med skilsmissen? Vi må træffe en beslutning.
- Vil du giftes igen? - Det ved jeg ikke endnu.
Jeg ser helst, at vi venter lidt. Er du ikke enig?
Jeg ved ikke, hvad jeg synes.
- Du sover hos mig i nat, ikke? - Jeg sover hos dig i nat.
- Hvordan har du det? - Jeg er lidt bange.
- Så må du fatte mod. - Skal vi fatte mod?
Ved du hvad?
Vi behøver jo ikke at elske.
Vi kan bare holde hinanden i hånden. Og sove sammen.
Det er dejligt at være hos dig.
Ved du hvad?
Din yndlingspyjamas ligger i skabet.
- Hvor ser du sød ud. - Jeg er for tyk.
Nej. Ingen ville tro, at du havde født to børn.
Se ikke på mig. Jeg bliver så genert.
Lad den bare ringe. Det er ikke noget vigtigt.
Måske er det elskeren.
Hvad vil han så sent? Ved han, at jeg er her?
Selvfølgelig gør han det.
Han giver sgu ikke sådan op.
Jeg kan lige så godt tage den.
Hej.
Jeg kan ikke tale lige nu.
Johan er her stadig.
Vi er gået i seng, hvis du endelig vil vide det.
Det forstår jeg godt. Hvad vil du have, at jeg skal sige?
Jeg er ked af det. Det er jeg virkelig.
Det ved jeg ikke.
Det ville være rart, hvis du holdt op med at ringe.
Jeg mener i det hele taget.
Reager nu for en gangs skyld som et voksent menneske.
Vist er det da trist, men nu gider jeg ikke længere tale med dig.
Hej. Pas godt på dig selv, David.
- Det var elskeren, kan jeg regne ud. - Det var den nu tidligere elsker.
Du behøvede ikke at sige, at jeg var her.
Skulle jeg måske have inviteret ham? Han var ret opsat på at komme.
Er du forelsket i ham?
Nogle gange spørger du så dumt, at jeg kunne dræbe dig.
Jamen undskyld.
Hvis du vil høre om mit kærlighedsliv, fortæller jeg gerne.
- Er du nu sur? - Nej, jeg er grædefærdig.
Problemet er, at jeg ikke kan blive sur.
Kunne jeg bare en gang i livet blive så vred, -
- som jeg føler, jeg har grund til.
Jeg tror, det ville ændre hele mit liv.
Men det kommer jo ikke sagen ved.
Du talte om ensomheden efter middagen.
Du sagde, at man skal være ensom og stærk.
Jeg tror ikke på dit ensomhedsevangelium.
Jeg tror bare, at det er et tegn på svaghed.
Hvad er der?
Hvad er der, Marianne?
- Det er så ydmygende. - Hvad er det, der er ydmygende?
Jeg tænker på dig.
Og jeg tænker på mig selv, og jeg tænker på fremtiden.
Jeg forstår ikke, hvordan du kan klare dig uden mig her i verden.
Nogle gange tænker jeg: Jeg må tage mig af Johan.
Han lever på mit ansvar.
Det er min opgave at sørge for, at Johan har det godt.
Kun da er der en mening med mit liv.
Jeg tror ikke, man kan være ensom og stærk.
Man skal have en at holde i hånden.
Jeg tror, vi tog fejl. Det er bedre at arbejde på at redde vores ægteskab.
Vores forhold er vor begges store chance her i livet.
Vi forpasser vores chance. Du skal ikke rejse væk i flere år uden mig.
Du kan ikke klare det, Johan.
Du bliver så usikker og bange, hvis jeg ikke kan passe på dig.
Undskyld, at jeg græder.
Det var ikke meningen.
- Hvad er der? Kan du ikke sove? - Det er umuligt.
Jeg kan lige så godt gå hjem. Det gør mig angst at ligge her.
- Det er Paulas håndskrift. - Det er fra Paula til mig.
- Hvad har hun nu fundet på? - Jeg fik det, da hun rejste.
Du skal læse det. Her og nu.
"Kære Marianne.
Dette brev overrasker dig nok, men jeg har ingen onde bagtanker.
Jeg tog opgaven i London for at komme væk -
- og bryde en ond cirkel af jalousi og mistænksomhed.
Jeg ved, Johan opsøger dig, så snart jeg er væk.
Jeg har mig selv at takke, fordi jeg har forbudt ham at se dig og børnene.
Gid man kunne udbedre sine fejl. Gid man kunne gøre det hele om igen."
Typisk Paula.
Hun vil have, vi skal være venner. Hun kan ikke holde fjendskabet ud.
Gribende. Allermest gribende, at du tror på hende.
"Johan er det blideste, rareste og kærligste menneske, jeg kender.
Han har ingen selvtillid, -
- men prøver alligevel at virke dygtig og modig og aldrig beklage sig."
Sig hvad som helst om hvem som helst, og en del af det vil stemme.
I har nu set fjerde afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Tåredalen".
Mens I nyder disse smukke billeder fra Fårö, -
- skal jeg fortælle, hvem der gjorde hvad.
Skuespillerne er Liv Ullman og Erland Josephson.
Sven Nykvist var fotograf. Lasse Karlsson var hans assistent.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson. Arne Carlsson var hans assistent.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, -
- Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der blev brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö.
I året 1973.
Johan og Marianne har været lykkeligt gift i ti år.
De har levet i en beskyttet verden, -
- omgivet af slægtninge og venner.
Som et lyn fra en klar himmel meddeler Johan sin hustru, -
- at han er forelsket i en ung kvinde, Paula.
Han vil rejse udenlands med hende i otte måneder og ende ægteskabet.
Det har været et drøjt år, -
- men Marianne er kommet sig nogenlunde over chokket.
En dag ringer Johan og spørger, om hun vil se ham.
Hun inviterer ham på middag.
Da han kommer, er de begge generte og reserverede.
Johan fortæller imidlertid, -
- at han er blevet tilbudt et gæsteprofessorat i USA.
Han er glad og meget smigret.
Det er en god lejlighed til at gå fra Paula, -
- som er begyndt at blive besværlig med sin dramatiske kærlighed.
Marianne forsøger til gengæld at fortælle Johan om-
- sine stadig famlende forsøg på at finde et nyt livsindhold, -
- der er mere ægte end det tidligere.
Begge er imidlertid usikre, ængstelige og sårbare.
Til sidst bliver de enige om at sove sammen, -
- men efter et håbløst forsøg på tilnærmelser, -
- indser de det frugtesløse i situationen, og Johan går sin vej.
Marianne er igen alene.
ANALFABETERNE
Kom bare ind.
Undskyld forsinkelsen. Far ringede, da jeg skulle gå, -
- og han var afsindigt omstændelig.
Jeg sagde, jeg havde travlt, men han hører ikke på det øre.
- Hej. Hvordan har du det? - Jeg er forkølet.
Du ser skidt ud.
Først havde jeg bare ondt i halsen og tænkte, at det vel gik over.
Så udviklede det sig til en slem snue og gik i luftvejene.
Nu hoster jeg hele natten.
Jeg føler mig febril og utilpas. Egentlig ville jeg have udskudt mødet.
Men du skal jo til udlandet, så vi skal have ordnet papirerne, ikke?
Stakkels Johan. Hvor er det synd for dig. Jeg håber, Paula passer dig.
Paula er også forkølet. Men hun har fået maveinfluenza.
- Det er vældig romantisk. - I klarer den nok begge to.
- Du er søreme i højt humør. - Måske.
- Er der sket noget særligt? - Nej. Jeg glæder mig bare til rejsen.
Og så er det forår. Og jeg har fået en ny nederdel.
Hvad synes du? Er den måske ikke flot?
Farven kommer nu ikke til sin ret i lyset her. Hvad siger du til den?
Den er pæn.
Godt, at vi kunne mødes på dit kontor.
- Så sparer vi lidt tid, ikke? - Hyggeligt er her ikke.
Det passer fint til skilsmissepapirer.
Det er aftalen, som Henning har udfærdiget.
- Alt er, som vi har besluttet. - Så behøver jeg vel ikke læse den?
Det skal man altid, før man skriver under. Hvor er du sur.
- Jeg er ikke sur. - Du er eddikesur.
Her er fortegnelsen over fælles inventar, -
- og hvordan vi deler det mellem os. Den behøver du ikke skrive under.
Her står, du skal have farmors vægur. Det må være en fejl.
- Din farmor gav mig det i gave. - Jeg mindes ikke, vi har talt om det.
Hvis det betyder så meget, så behold det. Men det er nu mit.
Du har som altid ret. Jeg vil ikke skændes om småting.
Se nu efter, at jeg ikke har tilranet mig noget uretmæssigt.
Glem sarkasmen. Jeg er forkølet og deprimeret.
Vil du have et glas god, gammel cognac?
- Ja, lad os drikke et glas. - Jeg fik en flaske af Egeman.
Han var i Paris og holdt forelæsning og fik en hel kasse af kollegerne.
- Skål. - Skål.
Hvad siger du? Jeg synes, den gør godt.
Den er god. Jeg er ikke så meget for cognac, men den her er noget særligt.
Jeg har det allerede bedre.
- Det er nu svært. - Hvad?
- At blive skilt. - Det er bare papirer.
Jeg synes alligevel, det er svært. Vi har levet hver for sig længe nu.
Vi er enige om det.
Alligevel har man dårlig samvittighed. Det er da mærkeligt.
- Johan! Det er da mærkeligt. - Ja, det er mærkeligt.
Da jeg kom, var jeg i godt humør.
Jeg ville ikke græde, ikke lade mig påvirke af situationen.
Du sagde, du havde dårlig samvittighed.
Skal vi ikke sætte os over i sofaen? Det er hyggeligere.
Så slukker vi lyset i loftet. Lyset er ubehageligt.
Hvordan kan du arbejde i et kontor, der er så koldt og trist?
- Sofaen er heller ikke videre bekvem. - Jo, hvis man smækker benene op.
Vil du have mere cognac?
Gerne.
- Har du det godt nu? - Rigtig godt.
- Er du alene her i aften? - Der er en nattevagt.
- Jaså. Hvor hyggeligt. - Hvorfor?
Jeg synes bare, det er hyggeligt.
- Ikke når man er forkølet. - Hold nu op. Du dør ikke denne gang.
Skål.
- Den smager bare bedre og bedre. - Du er i utroligt godt humør.
Det er jeg vist. For at være ærlig så er jeg vist lidt forelsket.
- Stadig denne David? - Nej nej, det er forbi.
- Tænk ikke på det. Giv mig et kys. - Jeg er jo forkølet.
Dine bakterier bider jo ikke på mig. Giv mig et kys.
- Var det, som du havde tænkt dig? - Meget bedre.
- Læg hånden på mit bryst. - Har du tænkt dig at forføre mig?
Lige netop.
På gulvtæppet, væg til væg-tæppet. Lige nu, lige her.
Ville det ikke være hyggeligt? Du ser mistroisk ud.
Er du bange for nattevagten? Vi er trods alt stadig gift.
Kom nu og læg dig oven på mig.
Man skulle elske på gulvet meget oftere.
- Vi må låse døren. - Der kommer ikke nogen.
Det ved man aldrig. Jeg er lidt sippet. Lås døren.
- Du er måske bange for nattevagten? - Netop. Skynd dig nu.
- Måske står han og lytter. - Han går jo rundt.
Tag bukserne på. Du er jo forkølet.
Du kan jo varme mig.
Så du ikke fryser stumpen.
Stakkels lille mand, som har det så svært her i livet.
Du skal kysse mig. Jeg kan så godt lide dine kys.
Johan? Tænk, hvis ...
Luk øjnene.
Jeg bliver så forlegen, når du kigger på mig.
Læg hænderne på mine hofter.
Ja, sådan. Det er skønt.
Tænk, hvis nattevagten kom nu.
Så må han være med. Vi er jo så vanvittigt frigjorte.
Vi bliver her hele natten.
Vi skal bare drikke og elske.
Og i morgen afleverer vi skilsmissepapirerne.
Hvad tænker du på?
Hvad jeg tænker på? Det ville du nok gerne vide.
- Er du måske sulten? - Det er jeg altid.
Hvad siger du til tatar og et glas øl? Ville det smage dig?
Du kan ikke gå på kro med mig.
Jeg er i Uppsala med mine elever.
Stakkels Paula. I så fald går jeg gerne ud og spiser med dig.
- Er der et toilet i nærheden? - Ud på gangen og til venstre.
Vi skriver under nu. Så går vi ud og fejrer det.
Er det ikke en værdig afslutning på ægteskabet?
Jeg vil gerne læse det i ro og mag derhjemme.
Hvad nu? Skal vi nu ændre i det igen?
Du sagde selv, man ikke skal skrive under på noget, man ikke har læst.
Så sætter vi os overfor hinanden og læser det hele grundigt igennem.
Så kan du se, at jeg ikke har snydt dig.
- Hvorfor bliver du så vred? - Jeg er ikke vred. Skal vi så læse?
- Jo, du er pludselig rasende. - Jeg skal forsøge at beherske mig.
Jeg har for vane at beherske mig, hvad angår dig og dine nykker.
Skal vi ikke afslutte denne ørkesløse samtale?
Det er blevet sent, og jeg skal op på arbejde i morgen.
- Skal vi nu ikke ud at spise? - Nej tak.
Jeg er taknemlig for den godhed, som allerede er overgået mig.
- Hvem har nu nykker? - Hør nu, Johan!
Det nytter ikke at tale nu. Jeg skal forsøge at beherske mig.
Nu tager vi papirerne og lægger dem i kuverten, -
- så kan du tage dem med hjem, og så kan du og Paula gå det igennem -
- og se, at jeg ikke har snydt dig.
- Hvad handler det her om, Marianne? - Ingenting.
- Vi var lige så gode venner. - Apropos. Glem ikke Evas fødselsdag.
- Plejer jeg at glemme fødselsdage? - Nej, men jeg minder dig også om dem.
Du må betale hendes rejse til Frankrig. Jeg har ikke råd.
- Hvor meget koster den? - Omkring 2000 kroner.
Du er jo ikke rigtig klog. Hvor skulle jeg få 2000 kroner fra?
- Så kan din mor vel betale. - Jeg har lånt for meget af hende.
Jeg har i hvert fald ikke råd. Karins bøjle kostede over 1000 kroner.
- Hvad med skoletandplejen? - Du ved, hvorfor Karin ikke går der.
Eva må aflyse sin rejse. Jeg har ingen penge.
Hun har godt af ikke at få alt, hvad hun peger på.
Hun er så møgforkælet, man skulle tro, det var løgn.
Uopdragen. Hun besøgte mor i sidste uge.
Min mor var rystet over hendes opførsel.
Sagde din mor det? Det er håbløst. Det er ikke nogen nem alder.
Du må lære dem manerer. De herser med dig.
Hvad er det for noget vrøvl? Jeg har deres fortrolighed.
Det er jeg taknemlig for.
Så skide være med god opførsel og såkaldt forkælelse.
Jeg betaler ikke rejsen. Det kan du hilse og sige.
- Det kan du selv sige. - Du har forældremyndigheden.
Jeg betaler masser af børnepenge og skat. Det udhuler min økonomi.
Ikke flere udgifter til mig. Det står der vel ikke i skilsmissepapirerne?
Det er ikke børnenes skyld, at vi sidder hårdere i det, fordi du skred.
- Tænk at skulle høre dig sige det. - Undskyld. Det var dumt sagt.
Så må jeg vel tale med vores datter.
Problemet er, at vi slet ikke kommunikerer.
Når hun kommer hjem til mig, smider hun sig i sofaen med Anders And.
Eller snupper den bedste stol og glor på fjernsyn.
Når jeg taler med hende, svarer hun med enstavelsesord.
Paula får overhovedet ingen svar.
Det eneste, som kan lokke en formulering ud af hende, er, -
- hvis jeg bestikker hende med biografture.
Men hun knevrer gerne i telefon med sine veninder i timevis.
Faderlige følelser ligger ikke lige for.
Hvordan kan du tale sådan om børnene? Du lyder latterlig og barnlig.
Det morer mig ikke.
Jeg bragte dem til verden ved en fejl og har spenderet formuer på dem.
Nu må det være nok. Jeg nægter at spille faderrollen -
- og tillader mig at synes lige så lidt om børnene, som de gør om mig.
Hvorfor siger du ikke noget? Er du vred?
- Jeg sidder og funderer over tingene. - Funderer du?
Du var anderledes før. Altså hvad angår børnene.
Kan du huske det? Hvor glad du var for min store mave?
Hvor ivrig du var efter, at Eva ikke skulle være enebarn?
Kan du huske, hvor du puslede om dem, da de var små?
Hvordan du hjalp mig med at passe dem? Vi delte alle pligterne.
Den barneplejerske, mor havde ansat, sagde op i desperation.
Du var altid sammen med pigerne.
Du læste for dem, du legede med dem.
Du var så blid og varm og tålmodig.
Meget mere tålmodig end jeg var.
Kan du huske, hvor urolig du blev, når de var småsyge?
Du havde bedre tag på dem end mig. Og de elskede dig.
Kan du huske vores lørdagsaftener?
Hvad var det, der skete?
Hvad gjorde vi forkert?
Hvornår blev børnene ligegyldige for dig?
Hvornår blev du ligegyldig for børnene?
Hvad fik al kærligheden og omsorgen til at forsvinde?
Og glæden.
Ja, jeg græder ikke over spildt mælk.
Ungerne vokser op. Forhold går i stykker.
Kærligheden, ømheden og samhørigheden rinder ud.
Det er der ikke noget mærkeligt i.
Indimellem synes jeg, at du og jeg er som to forkælede søndagsbørn, -
- der har sløset vores penge væk og nu står der fattige, bitre og vrede.
Jeg skal fortælle dig noget banalt.
Vi er følelsesmæssige analfabeter.
Vi har lært alt om kroppen og landbruget i Pretoria, -
- og at kvadratet på hypotenusen er lig med -
- summen af kateternes kvadrater.
Men vi har ikke lært et eneste ord om sjælen.
Vi er bundløst, uhyggeligt uvidende, både om os selv og andre.
Du gaber. Så er foredraget slut. Jeg har heller ikke mere at sige.
Vil du have et glas til? Og så må vi bestemme, hvad vi gør med middagen.
Forresten er jeg ikke enig, men det er vel lige meget.
Nu skal du høre noget skægt. Det der gæsteprofessorat gik i vasken.
- Ikke at det gør noget. - Det var da frygteligt.
Man bliver jo lidt ked af det. Som sædvanlig var der urent spil.
Først udskød de rejsen, fint nok. Så var der pludselig ingen penge, -
- og så rejste Åkerman i stedet, og der sad jeg. Sådan kan det gå.
- Hvornår fik du det at vide? - I maj.
Jeg var tvunget ud i at søge om forlænget orlov.
Så gik jeg til administrationschefen.
Så var de nødt til at fortælle, at Åkerman skulle af sted.
Han har forsket mere på det sidste, men der er nu fusk med i spillet.
Stakkels Johan. Hvor er det ærgerligt.
Jeg forstår ikke den mentalitet.
For et par uger siden skulle vi til en kongres i Oslo.
Så blandede ministeriet sig og sagde, at vi ikke måtte rejse.
For det første var der ikke penge til det.
For det andet skulle vi passe vores job.
Hvad fanden bilder de sig ind?
Vi er sgu ikke små skolebørn med ondt i pjækketarmen.
Sådan bliver man behandlet nu til dags. Jeg regnes ikke for noget.
Jeg er i vejen.
Jeg har heller ikke engang de rigtige politiske holdninger.
Jeg er ikke progressiv.
Ikke til venstre for venstre.
Det blev så resultatet af det store kapløb.
Det er jo til at dø af grin over.
Jeg fylder 45 år til sommer.
Jeg kan godt have 30 år tilbage.
Objektivt set er jeg allerede et kadaver.
I 20 år kan jeg gå og være bitter over mit og andres liv -
- bare ved at være til.
Jeg betragtes som en bekostelig, uproduktiv enhed, -
- som burde rationaliseres bort.
Og det her skulle være ens bedste år.
Hvor man kan være til nytte og øse af sine erfaringer.
Men nej, bare ud med skidtet.
Lad satanen gå rundt, til han rådner.
Jeg er så ...
... helvedes træt ... Marianne.
Hvis jeg turde, så ville jeg skride fra det hele og flytte på landet.
Eller finde et job på et lille gymnasium.
Nogle gange tænker jeg, at det ville være skønt at ...
Sådan har jeg det altså.
Paula har en meget ambivalent indstilling til situationen.
Nogle gange siger hun, hun elsker mig uanset hvad.
Andre gange at jeg er en ubrugelig snylter på velfærdssamfundet.
Andre gange igen siger hun intet og pakker sine tasker.
Jeg ved ikke, hvilken af versionerne der ville være den største lettelse.
Ved du hvad, Marianne?
Jeg tror, hun er mig utro. Men det gør nu ikke så meget.
Min jalousi er i princippet gået over.
Alting er egentlig gået over.
Jeg ved knap nok, hvem jeg er.
Nogen har spyttet på mig. Jeg drukner i spytklatten.
- Hvorfor siger du ikke noget? - Det er så mærkværdigt ...
Hvorfor?
Da jeg kom i dag, fik jeg lyst til at elske med dig.
Jeg ville mærke efter, om jeg følte noget.
Jeg følte kun venskab.
Ved du, hvad jeg tror, Johan? Jeg er ved at løsrive mig fra dig.
Det har taget lang tid og gjort ulideligt ondt.
Men jeg er fri nu og kan leve mit eget liv. Det føles fantastisk.
- Så må jeg vel lykønske dig? - Jeg ved ikke, hvorfor jeg siger det.
Det er ikke pænt af mig efter det, du lige har fortalt.
Men sjovt nok er jeg ligeglad. Jeg har taget alt for mange hensyn til dig.
Jeg tror, at hensynene dræbte vores kærlighed.
Hvis jeg havde givet mig selv lov til ikke at få dårlig samvittighed, -
- havde jeg set, at alt det, vi sagde og gjorde, var forkert.
Kan du huske efter Karins fødsel? Da vi ikke længere kunne elske?
Vi satte os ned og sagde, -
- at det var helt naturligt efter to graviditeter i rap.
Alle vores senere undskyldninger for, at vi ikke fik noget ud af at elske.
Det var advarselssignaler.
Der var røde lamper overalt, -
- men vi forstod det ikke. Vi stillede os tilfredse.
Jeg synes, den slags retrospektive udstillinger er komplet ligegyldige.
Jeg bliver så tosset over dig og din idiotiske sarkasme!
Er det dig alene, der skal bestemme, hvad man må føle og mene?
Hold kæft, hvor jeg hader dig. Jeg kan huske, jeg ofte tænkte sådan.
"Hold kæft, hvor jeg hader hende."
Især når vi havde været i seng sammen, -
- og jeg havde mærket din åndsfraværelse.
På badeværelset bagefter sad du nøgen på toilettet og vaskede dig grundigt.
Vaskede det ækle af, der kom fra mig og lugtede så grimt.
Så tænkte jeg: "Jeg hader hendes krop, hendes bevægelser."
Jeg skulle have slået dig.
Jeg ville slå den hårde modstand, som du udstrålede, ud af dig.
Men vi talte venligt sammen om, hvor godt vi havde det sammen.
Så forklar mig, hvorfor jeg har det godt nu.
Jeg gør alt, hvad den anden mand beder mig om.
På et tidspunkt gifter I jer. Så begynder du på det samme med ham.
Bare vent og se. Det sidder dybt i dig.
Så vil du lede efter en ny elsker, der kan befri dig fra afskyen.
Du tager fejl.
Der er noget, der hedder almindelig ømhed, Marianne!
Normal, naturlig sensualitet.
Lyster, for eksempel.
Men du har blokeret for den del.
Tror du ikke, jeg led under det? At vi ikke havde det godt.
Jeg tænkte: "Skal det være så usselt? Skal det virkelig være sådan her?"
Vi beroligede os selv med, at det seksuelle bare var en biting.
Vi havde det jo godt på alle andre måder.
Hvilket selvbedrag.
- Du glemmer de ubehagelige detaljer. - Du er vel sød at minde mig om dem?
Ved du, hvad du gjorde hele tiden? Du udnyttede dit kønsorgan.
Det blev en handelsvare.
Hvis jeg fik lov at elske med dig, slap du næste dag.
Havde jeg været sød og hjælpsom, blev jeg belønnet.
Havde jeg vovet at kritisere dig, -
- hævnede du dig ved at nægte mig noget.
Du behandlede mig grotesk!
- Din luder! - Du ville aldrig høre sandheden!
En kvindesandhed, som du har patent på?
Du er jo ikke rigtig klog! Tror du bare, du kan trampe på mig?
Skulle jeg erstatte din mor?
Al den snak om, at jeg forsømte hjemmet og arbejdede for meget.
- Det passer overhovedet ikke! - Jeg hørte ikke andet de første år!
Det lykkedes dig og din mor at give mig dårlig samvittighed.
Både på arbejdet og derhjemme.
Og senere over, at jeg ikke var en god elskerinde.
Der var krav overalt. Beklagelser og hersen!
Ikke så mærkeligt, hvis jeg hævnede mig med mit kønsorgan.
Jeg var styret af overmagten.
Dig, min mor, dine forældre, hele det forbandede samfund.
Når jeg tænker på, hvad jeg endelig er sluppet fri af, vil jeg skrige.
Og jeg siger dig: Aldrig mere! Aldrig mere!
Du beklager dig over, du er blevet afvist og spottet.
Det havde du forbandet godt af!
Jeg håber, du fik proppet ind i hovedet, at du er en uduelig snylter!
- Nu er du fuldstændig grotesk! - Og hvad så? Sådan er jeg blevet.
Forskellen på dig og mig er, at jeg ikke giver mig.
Jeg vil blive ved. Jeg vil leve i virkeligheden, som den er.
For én ting elsker jeg højere end noget andet på jord: at leve.
Jeg kan lide at klare modgang. Jeg beder ikke om nogen hensyn.
Fint! Så behøver vi ikke have ondt af hinanden.
Væk med al den dårlige samvittighed.
Vi begynder jo at ligne rigtige mennesker.
Fejlen var, at vi overhovedet mødtes.
At vi blev forelskede og flyttede sammen.
Hvilken strålende fiasko.
Vi må bare skrive under så hurtigt som muligt.
Så deler man sølvtøjet, og så er det adjø.
Trist, det hele var en fejl.
Jeg ved godt, hvad du har tænkt hele aftenen.
- Du vil ikke have skilsmisse! - Vrøvl!
Så bevis det modsatte, og skriv papirerne under her og nu.
- Med glæde. - Vær nu ærlig. Se på mig.
Se på mig, Johan! Du har ombestemt dig.
Du vil ikke skilles. Havde du ikke tænkt dig at sige det?
Ville det da være en forbrydelse?
Ja, du har vundet! Er du så glad?
Jeg er træt af Paula! Jeg længes hjem!
Du behøver ikke se på mig med det smil.
Jeg er mislykket. Det går ned ad bakke.
Jeg er bange og hjemløs.
Det er ikke det rette tidspunkt at bede dig genoptage ægteskabet.
- Hvis du vil vække medynk ... - Du spurgte selv.
Jeg forsøger at svare ærligt.
Jeg var knyttet til dig på et dybere plan, end jeg selv forstod.
Jeg var afhængig af det, man kalder hjem og familie og ...
... et velordnet liv, den stille hverdag.
Jeg er træt af at være ensom.
Ensomheden med Paula er værre end den ægte ensomhed.
Jeg holder det ikke ud!
Jeg kan ikke tale om det her. Nu ved du det hele.
Gad vidst, hvordan det ville blive.
Jeg ved, det ville blive meget bedre end nogensinde før.
Vi ville være bedre mod hinanden. Tror du ikke det? Hva', Marianne?
Efter et par uger ville vi falde tilbage i vores gamle mønster, -
- vores gamle tyrannisering, alle vores gamle aggressioner.
Alle vores forsætter ville være glemt.
Vi ville ikke have lært noget.
Alt ville blive som før. Eller værre.
- Det ville være en stor fejltagelse. - Hvordan kan du være så sikker?
Hvor mange gange skal jeg sige, at jeg ikke føler andet for dig -
- end rudimentær medlidenhed.
Jeg vil ikke have, at du bønfalder mig.
Jeg ved ikke ... Jeg ved ikke, om jeg kunne klare det.
- Og det er det værste, der kan ske. - Vi kunne vel forsøge?
Har du glemt, hvordan jeg tiggede og bad dig om at komme tilbage?
Har du glemt, hvor jeg græd og ydmygede mig og bad?
Ved du, at jeg tilmed blev religiøs og bad til Gud, -
-for at han skulle hjælpe dig, så du kom tilbage?
Har du glemt vores møder, dine halve sandheder og udflugter?
Alt det, der viste, hvor fuldkommen ligeglad du var.
Jeg vidste ikke bedre dengang. Det kan du ikke bebrejde mig nu.
Bebrejde dig? Sikke et fantastisk ord, Johan.
Ved du, hvad jeg synes? Jeg synes, du er sindssygt naiv.
Tror du, jeg har gået igennem alt det her-
- og er kommet ud på den anden side med et nyt liv med glæder hver dag -
- bare for at tage mig af dig, så du ikke går til af selvmedlidenhed?
Hvis du ikke var så ynkelig, ville jeg grine ad dig.
Når jeg tænker på, hvad du har gjort mod mig, -
- bliver jeg næsten syg af raseri!
Jeg kan godt tåle det der blik. Jeg har gjort mig hård.
Hvis du vidste, hvor tit jeg har drømt, at jeg slog dig ihjel.
At jeg myrdede dig, at jeg torturerede dig.
Hvis du vidste, hvor skønt det er endelig at få sagt alt det her.
Du er faktisk utroligt smuk, når du bliver så vred.
Det er da rart. Du ser bare komisk ud.
Du har også læbestift på kinden.
Hvis ... jeg forstår dig ret, vil du lade skilsmissen gå igennem.
Præcis sådan ville jeg sammenfatte, hvad jeg lige har sagt.
- Vil du have lidt mere cognac? - Ja tak.
Gud, vi har jo næsten drukket hele flasken.
Så er det ikke så mærkeligt, at jeg føler mig fri og underligt til mode.
- Hvordan har du det selv? - Jo tak.
Jeg føler mig ikke længere forkølet. Jeg har ikke hostet i flere timer.
- Lad os nu tale fornuft. - Modsat før?
Det var vise ord. Det fatter du vel?
Jeg fatter alt, hvad jeg har lært.
Du burde bare være glad for, -
- at jeg endelig har løsrevet mig og lever mit eget liv.
Jeg synes, du skal følge mit eksempel. Du skal løsrive dig fra hele fortiden.
Og bagefter skal du begynde forfra under helt andre vilkår.
Det er nu, du skal gribe chancen.
- Vil du svare mig på en ting? - Nu lyder du frygtelig højtidelig.
Hvad skal det gøre godt for at begynde forfra?
Jeg har ikke lyst til det.
Det har jeg forsøgt at forklare tre-fire gange i dag.
Jeg føler ingen trang til et nyt liv.
Det siger du kun, fordi du er deprimeret.
- Du vil bare have medlidenhed. - Der slog du hovedet på sømmet.
Når jeg tænker på den, jeg var for et par år siden, -
- er det nærmest en fremmed.
Da jeg elskede med dig, føltes det, som om du var en fremmed.
Er det ikke sjovt?
Det var ærlig talt også lidt ophidsende.
Tænk, hvis vi kan blive gode venner en dag -
- og lære hinanden at kende som dem, vi i virkeligheden er-
- og ikke alt det væmmelige ...
- Hvad for noget? - Alt det væmmelige maskespil.
Tænk, hvis vi kunne lære hinanden at kende som dem, vi skulle have været?
Og ikke forsøgte at spille de roller, som en masse magter har pålagt os.
Det er umuligt. Maskespillene begynder i vuggen og fortsætter hele livet.
- Ingen mennesker kan finde sig selv. - Det er ikke sandt.
Jeg lever meget ærligere nu, end jeg nogensinde har gjort.
Er du også lykkeligere?
Al den snak om lykken er noget vrøvl.
For mig er lykken at spise en god middag.
Jeg er ikke som dig.
Forstår du ikke, at hele situationen skræmmer mig?
Jeg er så fristet til at række hånden ud -
- og rive skilsmissepapirerne i stykker.
Gang på gang tænker jeg: "Har jeg ret til et selvstændigt liv?"
Bilder jeg mig virkelig ind, at jeg har et mål ud over dig og børnene?
Jeg er så fristet til at give det en chance.
Jeg er meget stærkere nu, mere selvstændig.
Jeg kunne hjælpe dig, når du har det svært.
Jeg føler en sådan ømhed for dig.
Jeg må jo ikke være rigtig klog!
Jeg ved jo, at vi må skilles. Jeg ved, det er nødvendigt og rigtigt.
Det er forfærdeligt.
Jeg forstår ... tror jeg nok.
Nu taler vi ikke mere om det, vel?
Skal vi så alligevel gå ud at spise?
Jeg er for beruset til at gå nogen steder.
Skal vi ikke bare sidde her sammen?
Lov, at du ikke gør mig sentimental.
- Vi sætter os lidt over i sofaen. - Og jeg vil ikke græde.
Du siger ikke noget, der får mig til at græde.
- Sæt dig nu bare. - Så sætter jeg mig her.
Skal vi ikke tage hjem?
- Du mener hjem til mig? - Ja, selvfølgelig gør jeg det.
- Nej, det går ikke. - Hvorfor ikke?
Fordi der sidder en mand derhjemme og venter på mig.
Og han vil have det dårligt med, at jeg kommer så sent -
- og lugter af cognac og ikke har underskrevet papirerne.
- Er han jaloux? - Nej, ikke særligt meget.
Men han kender mine masochistiske tilbøjeligheder.
Ved du, hvad han sagde, inden jeg gik?
"Du kommer til at elske med din mand.
Du kommer hjem med dårlig samvittighed og har ikke skrevet under."
- "Og så slår du op med mig." - Fortæller du ham, at vi har elsket?
Nej. Det har jeg ikke tænkt mig at gøre.
Hvor er jeg dog træt.
Ja, det er blevet sent. Og vi har drukket.
Vi går en rask tur, så går vi hjem til vores respektive.
- Du er fantastisk. - Nej.
Jeg har bare lyst til en rask gåtur.
- Kom nu, så går vi. - Hvad med papirerne?
Papirerne ...
Da jeg kom, var jeg fast besluttet på, at jeg ville skilles.
Nu er jeg ikke så sikker.
- Det er stort af dig. - Nej, ikke på den måde.
- Hvordan så? - Måske vil jeg giftes igen.
Jeg er ikke sikker, men det tror jeg. Ham derhjemme passer mig godt.
Pigerne er glade for ham. Vi har det godt sammen.
Han har været skilt i mange år og foreslog, at vi giftede os.
Jeg følte mig ret fristet.
Tag papirerne, Johan. Riv dem i tusind stykker.
Gør med dem, hvad du vil. De betyder jo ingenting.
Hvad gør det, om jeg har dit, mit eget eller en andens navn?
Sikke en prædiken.
- Skal vi gå nu? - Jeg skriver da gerne under.
- Gør, som du vil. Det er lige meget. - Du må ikke gå.
- Må jeg ringe efter en taxa? - Du skal dreje nul for at komme ud.
Jeg vil gerne bestille en taxa til Malmrosgatan 45. Ja tak.
Vil du køre med? Du har drukket for meget til at køre.
- Jeg bliver her lidt. - Du skal ikke sidde her og kukke.
Det rager ikke dig. Jeg vil have, du bliver.
Jeg vil ikke blive længere. Hold nu op. Du er træt og fuld.
- Lad være med at gå! - Slip mig.
- Jeg vil ikke have, du går. - Skab dig nu ikke sådan.
Sådan var det aldrig i vores ægteskab. Sådan skal det ikke blive nu.
Jeg er ligeglad med, hvad du siger.
Jeg kan se, det kører rundt i Mariannes velordnede knold.
"Hvad gør jeg nu?"
"Er han blevet sindssyg? Har han tænkt sig at slå mig?"
Jeg tænker faktisk bare, at du er komisk.
Hvorfor griner du så ikke?
Jeg synes nærmere, du ser bange ud.
Lad mig i det mindste afbestille taxaen.
Hvorfor dog? De venter bare i ti minutter, og så kører de igen.
Læn dig bare tilbage i stolen. For det her kommer til at tage lang tid.
Fint så. Hvad er det, du vil sige?
Ingenting.
- Jeg vil bare se på dig. - Værsgo.
Jeg burde have ventet mig det her af dig.
Utallige gange har jeg advaret kvinder og sagt, -
- at de ikke måtte blive alene med deres forurettede ægtemænd.
Jeg havde ikke drømt om, jeg selv skulle havne i den situation.
Jeg er ikke bange for dig.
Jeg er fuldstændig ligeglad med, hvad du har tænkt dig at gøre.
- Hold kæft! - Du er jo ikke rigtig klog!
Må jeg ikke ... låne nøglen, så jeg kan gå ud og vaske blodet af?
Jeg lukker dig ikke ud.
Dit forbandede røvhul!
Vil du blive ved på den måde?
Jeg kunne slå dig ihjel! Jeg kunne slå dig ihjel!
Marianne, hvordan går det?
Hvordan ... Hvordan har du det?
Det var min egen skyld.
Må jeg låne nøglen nu?
- Skal jeg hjælpe dig? - Nej, lad være med at komme herud.
I har nu set femte afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Analfabeterne".
Mens I nyder disse smukke billeder fra Fårö, -
- skal jeg fortælle, hvem der gjorde hvad.
Skuespillerne var Liv Ullman og Erland Josephson.
Sven Nykvist var fotograf. Lasse Karlsson var hans assistent.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson. Hans assistent hedder Arne Carlsson.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, -
- Bo Erik Olsson og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der er brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö.
I året 1973.
Johan og Marianne har været gift i ti år.
De syntes selv, de var lykkelige, for de skændtes aldrig.
Men pludselig en dag forklarede Johan, at han havde mødt en anden-
- og ville ud af ægteskabet.
Nu er der gået nogle år, og de har endelig bestemt sig for skilsmisse.
De mødes en sommeraften på Johans kontor for at underskrive papirerne.
Men det viser sig at være lettere sagt end gjort.
I løbet af det sidste års tid er der nemlig sket det, -
- at Marianne er begyndt at finde sig selv.
Hun har fået sin livsglæde tilbage.
For Johan er det stik modsat.
Hans stolte fremtidsplaner er gået i vasken, -
- og de myndigheder, han er ansat under, har ydmyget ham.
Han er hadsk, såret og utryg.
Desuden lever han stadig i et trist og opslidende forhold med Paula.
Pludselig stritter han imod skilsmissen.
Nu kommer Johan og Marianne for første gang i et kæmpe skænderi.
Et skænderi, som går over i håndgemæng-
- og ender i total udmattelse.
Det er gamle, undertrykte aggressioner, der kommer frem-
- og i en forbitret, hadsk stemning skriver de papirerne under.
MIDT OM NATTEN I ET MØRKT HUS ET STED I VERDEN
- Hej, lille ven. - Hej, mor.
- Jeg faldt i søvn. - Hvordan går det med foden?
Det gør ikke ondt mere, men jeg er jo besværet af den.
Hvornår kan du arbejde igen?
- Ikke før i næste uge. - Kan du sove om natten?
Det er svært for mig at vende mig, men jeg skal ikke beklage mig.
Vil du have en kop te? Den blev brygget for en halv time siden, -
- så jeg har fået min.
Undskyld, men der var en, der ville snakke.
Og engang imellem skal man give sig tid til at lytte.
Teen er stadig varm.
Skal jeg riste et stykke brød? En kiks med marmelade?
Nej tak, jeg er på slankekur.
Og jeg motionerer. En halv time hver morgen.
Og Henrik og jeg spiller tennis to gange om ugen.
Der er noget, jeg skal huske at spørge dig om.
- Kommer du til urnenedsættelsen? - Hvornår bliver det?
- Vi havde tænkt på den 18. - Nu skal jeg se, om jeg kan.
Nej, det går ikke. Jeg har en sag den dag, der nemt kan trække ud.
- Skal fars urne nedsættes i Uppsala? - Ja, det var hans ønske.
- Dine søskende kommer. - Nedsættelsen af urnen er en formsag.
Det kommer an på, hvordan man ser det.
- Kan vi så ikke finde en anden dag? - Alle de andre kunne.
Og som du ved, var det vores bryllupsdag. Det har du måske glemt?
- Bliver det ikke unødigt oprivende? - Ikke for mig.
- Jeg kan altså ikke komme. - Så taler vi ikke mere om det.
Jeg skulle hilse dig fra pigerne.
De vil komme forbi i morgen efter skoletid.
Det var da hyggeligt. Tænk dig bare, Eva kom med sin kæreste forleden.
Hun havde kjole på, var en rigtig lille dame.
Kæresten så også rar ud. De sad her en hel time og talte.
Jeg har det sværere med Karin. Hun ligner jo sin morfar på en prik.
- Stakkels far. - Ikke for at tale dårligt om din far.
- Sådan opfattede jeg det heller ikke. - Jeg har tænkt over vores ægteskab.
Særligt nu, hvor jeg sidder her med foden oppe og tid til eftertanke.
- Hvad er du kommet frem til? - Ingenting. Det forbavser mig.
Hvad mener du?
Vi havde et godt liv.
Det hændte, at vi var uvenner, men vi skændtes aldrig.
Vi nedlod os ikke til at ydmyge og forulempe hinanden, -
- vi tav bare.
Det var også bedst sådan. Efterhånden gled fjendskabet bort, -
- og vi glemte vores uoverensstemmelser.
Nej, vi bar ikke nag. Hverken Fredrik eller jeg.
Jeg savner ham da. Men jeg føler mig ikke mere ensom, -
- end da han levede.
- Det er jeg da ked af at høre. - Hvorfor det?
Vi havde begge nok at se til. Han med sit, og jeg med mit.
Mor?
- Må jeg spørge dig om noget? - Du må spørge om, lige hvad du vil.
- Nu må du ikke tænke, jeg er taktløs. - Nej, det er du ikke.
Hvordan havde I det i sengen, du og far?
Far var mere interesseret i det, end jeg var.
Hvad vil du ellers vide?
Han tog for sig, og jeg lod ham gøre det.
Jeg veg aldrig til siden. Jeg følte, det var min pligt at stå til rådighed.
Men han havde også andre kvinder.
- Hvad med dig? - Mig?
Havde du andre mænd?
Da Fredrik og jeg var blevet forlovet, blev jeg forelsket i en anden -
- og ville bryde forlovelsen.
Men far og mor syntes ikke, jeg skulle forhaste mig.
- Så blev det, som det blev. - Har du aldrig hadet far?
Hvad mener du med det?
Da I giftede jer, skrev I under på en kontrakt, der kun var til hans fordel.
Har du aldrig hadet ham for den transaktion?
Jeg syntes om ham.
Desuden kunne vi ikke se et klap.
Ingen af os forstod, hvad vi gik ind til, hverken han eller jeg.
Det er jo ikke muligt, mor.
- Nej, det er jo ikke dét. - Hvad er det så?
Jeg tænker på, hvordan det havde været, hvis vi havde været fortrolige.
- Hvis vi havde talt ud om alting. - Det gjorde I ikke?
Nej. Vi havde en regel, som vores forældre havde lært os:
"Hver og en tager hånd om sine egne bekymringer."
Har du aldrig fortrudt?
Jeg kan ikke påstå, jeg har fortrudt, -
- men jeg kan ikke glemme vores heroiske tavshed.
Jeg tror faktisk, det plagede far ganske meget.
Han var et livligt menneske. Meget gladere og mere åben end mig.
Sidder du her og bebrejder dig selv?
Det ved jeg ikke. Men det er da rædsomt.
Nej, ikke rædsomt. Det ord er for dramatisk.
Men det er da besynderligt, at to mennesker kan leve sammen -
- et helt liv uden at ...
Uden virkelig at røre hinanden?
Ja, måske er det dét, jeg mener.
Og nu synes du, det er din skyld?
Tror du, jeg er plaget af dårlig samvittighed?
Nej, det er jeg ikke.
Vi gjorde det vel så godt, som vi kunne. Men alligevel ...
Det lyder så fjollet, når man sætter ord på det.
Men han forsvandt ind i mørket og tog sit liv med.
Det mærkelige er, at han også tog mit liv med.
Det må være det her, der kaldes at se sandheden i øjnene.
- Må jeg spørge om en ting til? - Ja. Jeg kan vel ikke undslippe.
Hvorfor var du rasende på mig, da Johan og jeg gik fra hinanden?
Det var jo ham, der fandt en anden og forlod mig.
Jeg var ikke spor rasende. Jeg var ked af det.
Du kritiserede mig hele tiden.
Du skulle have været på min side. Du kunne godt have hjulpet mig.
- Men det gjorde du aldrig. Hvorfor? - Jeg husker det stik modsat.
Jeg sagde til far, at vi absolut ikke måtte blande os -
- og for hver en pris skulle lade som ingenting.
Det var far, som var rasende. Ikke mig.
Nå, sådan ...
- Jeg må gå. Jeg kommer for sent. - Skal du allerede gå?
Jeg kommer igen på mandag ved femtiden.
- Så kan vi spise sammen. - Nej, jeg er inviteret ud.
- Men jeg kan blive til halv syv. - Tag din kjole med, og klæd om her.
Det var så dejligt at tale rigtigt sammen.
Det skal vi blive ved med, mor.
Gå ud og hils på frøken Alm i køkkenet, så hun ikke bliver sur.
Det skal jeg nok. Farvel, mor.
- Farvel. Hils Henrik og børnene. - Henrik er ude at rejse. Hej hej.
Hej.
Kom ind.
- Forstyrrer jeg? - Ja tak.
- Hvad skal du og din kone i aften? - Vi er optagede.
En skam. Jeg ville ellers holde et lille selskab.
I kunne kigge over, hvis I får lyst. Vi bliver syv-otte stykker.
Det kan vi desværre ikke.
- Nå, men så god weekend. - Tak i lige måde.
- Kan vi ikke ses en gang? - Jeg har ikke tid.
- Er du træt af mig? - Kære Eva ...
Du kan bare sige, hvis du vil have, vi gør det forbi.
Så siger vi det. Så er det forbi.
Virkelig pænt af dig at sige fra. Det har du villet længe.
- Jeg ville jo ikke såre dig. - Nej da. Det er klart.
Undskyld, men jeg skal være færdig med den forbaskede udtalelse.
Javist, lille Johan. Jeg skal ikke forstyrre.
Tak for den tid, vi har haft sammen.
Du var en sød elsker, om end lidt distræt.
Selv tak. Du får også mine anbefalinger.
- Er der en anden? - Ja, det er der faktisk.
Hvem? Er det en, jeg kender?
- Det er jo Lena! - Det er i hvert fald ikke Lena.
Hun er ellers en flot pige.
Men er hun ikke lidt for ung og vidtløftig for dig?
Det er ikke Lena.
Det kan også være det samme. Hej, skat.
Kom ind.
- Davs. - Davs.
- God weekend. - Tak i lige måde.
Forlængede weekender med familien er noget af det værste.
Jeg hørte, at chefen satte dig på en opgave.
- Jeg ved ikke, om man skal gratulere? - Slet ikke.
Jeg bliver afskåret fra instituttet i to år.
- En skam. - Det er en idiotisk opgave.
Den er fuldkommen værdiløs. En politisk undvigelsesmanøvre.
Har du set dagens stribe?
- Hvorfor går du ikke til Hammarberg? - Det har jeg gjort.
Han er den svenske embedsstands største klovn.
Før vi ved af det, sidder han i regeringen.
Han talte i koder, som jeg måtte tyde.
Det var ikke opmuntrende.
- Nå, men hej hej. - Hov. Du går med min avis.
Har du bollet Lena?
- Nej, ærligt talt. - Men du er lun på hende?
- Er du selv? - Ja. Det er jeg vel.
- Jeg ville ikke turde. - Har du opgivet ævred?
- Kald det, hvad du vil. - Jeg holder mig i form.
Jeg spiller tennis, svømmer og passer på vægten.
Så man ikke skal stå der og være hæmmet, hvis der opstår nærkontakt.
- De nøgne fakta! Hej med dig. - Hej.
Du er en stor skid! Ikke fordi du bare kasserer mig.
Det var sjovt, så længe det varede. Det var ikke for livet.
Men du er et pjok, der ikke tør gøre det forbi.
Ved du, hvad du fejler?
Du er så krævende og møgforkælet, at alt keder dig.
Kedsomheden gør dig helt anonym.
Om nogle år flytter du sammen med den her bogreol.
Du er forkælet og storsnudet og krævende.
Du fører et ladt liv.
Du vil have, at andre skal leve for dig.
Kan du huske det helbredstjek, -
- hvor de konstaterede, at du var krympet nogle centimeter?
Hvorfor stritter du ikke imod? Hvorfor gør du ikke vrøvl?
Hvorfor gør du dig ydmyg, når du nu er så indbildsk?
Fordi du er så indbildsk, at ... Du er så forkælet og krævende, at ...
At hvad?
Jeg holder af dig, dit fjols.
Det er derfor, jeg skænder på dig.
- Og så har jeg lidt ondt af dig. - Tak. Det er da sødt af dig.
Du kan jo sige til, når du bliver træt af Lenas ungpigebryster-
- og længes efter mine fladere, men mere moderlige, former.
Det er ikke Lena.
Ja ja, så siger vi det. Hun er en dygtig sekretær.
Og sikkert enormt sød.
Men hun er for ung til dig. Du kommer til at brænde fingrene.
Det er virkelig ikke Lena.
Jeg har jo min intuition.
Jeg kan mærke, at du er utroligt optaget af en.
Det kan kun være Lena.
Hej.
Hej! Er du færdig?
Fint, så kommer jeg og henter dig. Nå?
Kan vi så ikke mødes på Karlplan? Ved Narvavägen.
Passer det dig? Fint. Så kommer jeg om to minutter.
Det her er så sjovt, at det er helt sindssygt.
Jeg gjorde sommerhuset klar i går.
Tændte for varmen og køleskabet, ryddede op og købte ind.
- Det var helt som i gamle dage. - Hvornår var jeg der sidst?
Det er ... vist syv år siden.
- Hvad med dig? - Jeg kommer der alt for sjældent.
Henrik foretrækker det inde i landet. Vi lejer det ud.
Pigerne og jeg er der indimellem, men ikke ret tit.
De har jo deres eget liv nu.
- Hvordan har din mand det? - Han er stresset.
Han har for højt blodtryk, men det har alle jo for tiden.
- Hvordan har din kone det? - Godt. Hun er i Italien på ferie.
Fantastisk, at begge vores ægtefæller er i udlandet.
- Det føles nærmest lidt uartigt. - Det er det, der gør det sjovt.
Det ligner jo sig selv.
Det er nu lidt slidt. Vi burde sætte det i stand, men har ikke råd.
Stiller du ikke bilen i garagen?
Ellers får Erik øje på den og kommer og hilser på.
- Så bliver der bare en scene. - Jeg skal nok stille den ind.
- Kan du ikke gøre det nu? - Det kan jeg da gøre senere.
Det er nu lidt underligt.
Skal vi ikke lægge os et øjeblik? Kom nu.
Hvad er der da med mig?
Jeg er nervøs, som var det første gang.
Men det er det jo ikke. Kom.
Er du klar over, det næsten er præcist et år siden?
Det var den 18. september, dagen før min fødselsdag.
- I dag er det den 28. august. - Det var dig, der forførte mig.
- Ja, tænk sig. Det var det. - Fik du nogensinde set anden akt?
Nej, det gjorde jeg ikke.
Det må have set mærkeligt ud, at vi strøg af sted i pausen.
- Hvad fik dig til at bestemme dig? - Det ved jeg ikke.
Jeg så dig, straks jeg trådte ind i salen. Du sad der helt alene.
Du så så ensom ud. Hvor kunne jeg andet end at tage fat i dig i pausen?
Jeg blev så utroligt glad.
Jeg blev glad for, at du blev glad.
Du sagde straks: "Kom, vi stikker af."
Og du rødmede.
Jeg havde jern på, så jeg knap nok kunne stå op.
Jeg blev også ophidset.
Det var næsten to år siden, jeg havde set dig.
- Og nu fejrer vi etårsjubilæum. - Nej.
- Hvad mener du? - Vi fejrer ikke etårsjubilæum.
Vi fejrer tyveårsjubilæum. Vi blev gift i august for 20 år siden.
Det har du ret i. Det er faktisk 20 år siden.
Et helt liv.
Vi har levet sammen et helt voksenliv.
Hvor er det mærkeligt.
Jamen, kæreste ...
Det er så underligt. Vi sidder her i den gamle, forbaskede seng.
Det var noget andet på hotellerne. De var tilpas upersonlige.
Det var nok dumt, vi tog i sommerhus. Vi skulle være taget til Danmark.
- Vi havde ikke tid. Der er fint her. - Nej, der er ikke.
Nu ved jeg det.
Jeg ringer til Fredrik. Han har et sommerhus ved havet.
Der er nok en nabo, der har en nøgle. Der sker ikke noget ved at forsøge.
Davs, Fredrik! Det er Johan.
Hej med dig. Hvordan går det? Jeg kunne ikke have det bedre.
Jeg ringer om et lidt ømfindtligt emne.
Er du alene? Kan vi tale frit?
Du kunne vel ikke låne mig sommerhuset i weekenden?
Ja, du gætter helt rigtigt, men det er ikke, som du tror.
Rigtig sød.
Ung? Måske lidt for ung til mig.
Ja, det kræver lidt diskretion. Tusind tak. Det er alle tiders.
Jeg håber, jeg kan gengælde tjenesten.
Ikke et ord til Birgit, vel? Kvinder forstår ikke den slags.
Nøglen ligger under trappestenen. Fint.
Ja, hun er blondine. Helt fantastisk figur.
Ja, jeg ringer til dig. Du gør mig en stor tjeneste.
Tak. Hils Birgit. Nej, lad være.
Det skaber bare misforståelser. Hej. Vi ses.
Jeg fandt det.
Her er trappestenen. Den må ligge her.
Kan du se? Her var den.
- Hold da op. - Nu rydder vi op.
Hvad er der med dig? Græder du?
Du er så rørende. Jeg er jo ikke rigtig klog.
- Er jeg rørende? Det var fandens. - Det er du.
Lille, kære Johan. Du er på en eller anden måde blevet så lille.
- Synes du også, jeg er krympet? - Du er flottere end før. Og så blid.
Og rar. Før var du altid anspændt, på vagt og ængstelig.
- Synes du det? - Er folk lede mod dig?
Det ved jeg faktisk ikke. Jeg er holdt op med at forsvare mig.
Nogen sagde, at jeg var blevet eftergivende og gjorde mig lille.
Men det passer ikke. Jeg har snarere fundet mine rette proportioner.
Og har med en vis ydmyghed accepteret mine grænser.
Det gør mig rar og nok også lidt bedrøvet.
- Du havde så store forventninger. - Det passer ikke.
Det var min familie, der havde store forventninger.
Jeg ville jo gøre alt for at gøre dem tilpas.
Jeg forsøgte at indfri andres forventninger, ikke mine egne.
Som barn havde jeg beskedne forestillinger om, -
- hvad jeg ville være, når jeg blev stor.
- Har jeg ikke fortalt dig det? - Så har jeg glemt det.
- Det er jo forståeligt nok. - Du er blevet lidt gammel.
Fortæl så.
Du husker måske min gamle morbror, -
- som solgte bøger og legetøj i sin butik.
Ham besøgte jeg ofte, -
- fordi jeg var et svageligt barn og skulle have ro og frisk luft.
Af og til fik jeg lov til at hjælpe til i butikken.
Det var det bedste, jeg vidste. Min drøm var at få en butik.
- Der har du mine ambitioner. - Vi skulle da have haft en butik.
Det havde været godt. Så skulle vi være tykke og trygge -
- og have mange børn og sove godt om natten, -
- være respekterede i foreningslivet og aldrig skændes.
Det er sjovt at tale om det, der ikke blev.
Du ville aldrig være faldet til på landet.
Nej, det ville jeg nok ikke.
Jeg drømte om at føre de undertryktes sager. Mine ambitioner var grænseløse.
Og så blev jeg skilsmisseadvokat. Nu skal vi rydde op.
Tror du, at to mennesker, der lever sammen, -
- kan være helt sandfærdige? Er det muligt?
- Vi kunne ikke. - Er det nødvendigt?
Hvis vi ikke havde haft hemmeligheder for hinanden?
Var vi klar over, at vi havde hemmeligheder?
Vi løj da for hinanden. Det gjorde jeg i hvert fald.
Det mener du da ikke?
- Jeg var dig faktisk utro i starten. - Jaså?
- Kommer det som et chok? - Ja, det gør det nok.
Det var ikke noget alvorligt. Jeg var tynget af ægteskab og barnefødsler.
- Så jeg tog et pusterum nu og da. - Det var fandens.
Hvis du tænker på min samvittighed, så sagde jeg det ikke til en sjæl.
Der kan man bare se.
Og hvis vi havde været sandfærdige?
Hvis jeg havde sagt sandheden i foråret 1955, -
- så havde den knust vores ægteskab.
Jeg havde brudt med forældrene, solgt begge vores børn -
- og slået dig ihjel, selv om jeg elskede dig.
Bruger du de her erfaringer i dit nye ægteskab?
Det er jeg nødt til. Jeg må lyve hele tiden. Det forstår du nok.
Det må jeg også.
- Plager det dig? - Ja. Men hvad kan jeg gøre?
- Plager det også dig? - Jeg ved snart ikke.
Min kone er totalt uinteresseret i den slags problemer.
Hun har indrettet ægteskabet til gensidig bekvemmelighed.
Elsker du din kone?
Det spørger fruentimmer altid om. Jeg kan lide at spise frokost med hende.
Og hun tager sig af dig, ikke?
Hun siger, at hun synes om mig. At hun føler sig tryg.
Hun vil ikke have nogen anden. Det er ubegribeligt.
Du har vist trukket den helt store gevinst.
I så fald ville jeg vel ikke være hende utro med dig.
Måske elsker du os begge.
Vil du vide, hvordan jeg har det med min mand?
Det var en dumhed, at vi overhovedet giftede os.
Vi gjorde det nærmest i spøg.
Hvornår mødte I hinanden?
For et par år siden.
Undskyld min oprigtighed, men det var noget seksuelt.
Jeg forstår.
Henrik er meget ... hvordan skal jeg forklare det ...
... overbevisende, hvad det angår. Han er forelsket i sex.
Han fik mig overbevist om, at jeg var lige så forelsket.
Som du nok husker, havde jeg ikke de store behov.
Det husker jeg godt.
- Du kan ikke lide, jeg taler om det. - Nej.
Men det nytter jo ikke noget.
Jeg blev besat af dette nye, som jeg aldrig havde prøvet før.
Jeg følte, jeg var umættelig.
Det var da dejligt. I det mindste for dig.
Jeg blev hurtigt uhyggeligt tæt knyttet til Henrik.
Og han var forelsket i mig.
Dog ikke mere, end at jeg snart afslørede ham med andre kvinder.
Det var da uhørt.
Jeg følte mig vanvittigt ydmyget og såret.
Jeg blev endda jaloux.
- Blev du jaloux? - Ja, tænk dig bare.
Vi havde et heftigt skænderi. Jeg var rasende -
- og bad ham skride ad helvede til.
Og det gjorde han så?
Ja ... Det gjorde han.
Han sagde, jeg var overspændt, og så gik han.
Efter nogle uger tiggede jeg ham om at komme tilbage.
Så rejste vi på ferie, og så giftede vi os.
Siden er det gået op og ned, mest ned.
- Der er noget, jeg ville spørge om. - Jeg ved, hvad det er.
Du sagde engang, at jeg hævnede mig på det seksuelle plan.
Jeg forsøgte nok det samme med Henrik, men han var ligeglad.
Han sagde, han var træt af mine numre.
Så kastede han sig bare over en anden kvinde.
Så sad jeg der med min hævn. Så holdt jeg op med det.
Jeg har gjort mig fri af det.
Vi har det også godt nu, Johan, min elskede.
Javist.
Johan ... du ser så tænksom ud. Hvad tænker du på?
Jeg tænker, at alting er godt.
Det er godt. Det er fantastisk godt.
Det er nærmest grænseløst godt. Jeg kan bare ikke holde det ud.
Jeg vidste, du ikke ville høre sandheden.
Jeg er da ligeglad med dine orgasmer.
Jeg under dig dem. Jeg beundrer din frigørelse.
Imponerende. Du burde skrive en roman.
Kvindesagspræstinderne vil være begejstrede.
- Du er vel ikke så dum, som du lyder. - Jeg skider på det der.
- Det blev pludselig enormt vigtigt. - Nej, det er en biting.
Det er en lille del af livets skønne overflødighedshorn.
Tænk på al vores indsigt.
Tænk på al denne klogskab og bevidsthed. Det er jo storartet.
Vi har fundet nøglen til os selv.
En indser sin storhed, en anden indser, han er lille.
Her sidder vi så besindigt og taler grimt om vores ægtefæller.
De er nærmest til stede her i stuen.
Det er åndelig gruppesex på højeste plan.
Som en lærebog i livskundskab. Det er jo mageløst.
Analysen og bevidstheden er grænseløs, men jeg holder det ikke ud.
Jeg forstår godt, hvad du mener. Men jeg synes ikke, det er så slemt.
Jeg kan ikke leve med det kolde lys over alle mine bestræbelser.
Hvis du vidste, hvor jeg kæmper med min meningsløshed.
Jeg trøster mig selv med, at livet har den værdi, man selv tillægger det.
Men jeg finder ingen glæde i den slags snak.
- Jeg vil have noget at længes efter. - Sådan har jeg det ikke.
Det har jeg forstået.
Jeg kan godt holde det ud, ser du. Jeg trives.
Jeg stoler på min forstand.
Og mine følelser.
- De to samarbejder. - Herregud!
Jeg er glad for dem.
Med alderen har jeg fået en tredje medarbejder.
Det er min erfaring.
Du ville blive en god politiker.
- Måske. - Herregud.
Jeg kan godt lide mennesker.
Jeg holder af forhandlinger, fornuft ...
... kompromisser.
Du øver dig på din valgtale.
- Synes du, jeg er så svær? - Kun når du prædiker.
Jeg siger ikke ét ord til.
Lover du ikke at sige flere sandheder i aften?
Det lover jeg.
Lover du at tie stille om den der orgasmeatlet?
Ikke et ord om ham.
Kan du et kort øjeblik lægge bånd på din forfærdelige snusfornuft?
Det bliver svært, men jeg skal forsøge.
Kunne du muligvis, jeg siger muligvis ...
... distribuere lidt af din grænseløse kvindekraft?
Det bliver vist nødvendigt.
Godt.
Så går vi ind og lægger os.
Hvad er der, Marianne?
Hvad skete der?
Kom og sæt dig her. Kom nu.
Så så.
Hvorfor tror du, man drømmer sådan? Hvad kan det skyldes?
- Måske har du spist noget forkert. - Tror du det?
Eller også er der noget i dit velordnede liv, som du fortrænger.
Hold om mig. Jeg fryser sådan. Men jeg er helt varm.
Måske er jeg ved at blive syg? Pigerne har lige været forkølede.
Du får det bedre lige om lidt.
Træk tæppet op om skuldrene. Sådan, ja. Det er godt.
Kan du huske, hvad der gjorde dig bange? Hvad drømte du?
Vi skal krydse en farlig vej eller sådan noget.
Jeg vil have, at du og pigerne skal holde mig i hånden.
Men det går ikke. For jeg har ingen hænder længere.
Der sidder bare et par stumper på albuerne.
Og jeg synker ned i det løse sand.
Jeg kan ikke få fat i jer. I står på vejen. Jeg kan ikke nå jer.
Det var et slemt mareridt.
Johan?
Tror du, vi lever i total forvirring?
- Du og jeg? - Nej, alle mennesker.
Hvad mener du med forvirring?
I angst, usikkerhed, uforstand. Jeg mener forvirring.
Tror du, vi i al hemmelighed -
- er bange for at glide ned og ikke ved, hvad vi skal gøre?
Ja, det tror jeg.
Tror du måske, at det allerede er for sent?
Ja. Men sådan må man kun tænke, ikke tale.
Tror du, vi er gået glip af noget vigtigt?
- Os alle sammen? - Nej, du og jeg.
Hvad skulle det være?
Nogle gange forstår jeg, hvad du føler og tænker.
Jeg fyldes af ømhed og glemmer helt mig selv, -
- selv om jeg ikke udvisker mig selv. Det er en helt ny følelse.
- Forstår du, hvad jeg mener? - Jeg forstår, hvad du mener.
Nogle gange sørger jeg over, at jeg aldrig har elsket nogen.
Jeg tror heller ikke, nogen har elsket mig.
- Det gør mig forfærdelig bedrøvet. - Nu er du virkelig overspændt.
- Er jeg det? - Jeg kan kun tale for mig selv.
Jeg mener, jeg elsker dig på min ufuldkomne og selviske måde.
Nogle gange tror jeg, du elsker mig på din geskæftige og bøvlede måde.
Jeg tror ganske enkelt, vi elsker hinanden -
- på jordisk og ufuldkommen vis.
- Du er så fordringsfuld. - Ja, det er jeg.
Men sådan i al enkelhed, -
- midt om natten, i et mørkt hus, et sted i verden, -
- så sidder jeg faktisk og holder om dig.
Du sidder faktisk i min favn.
Jeg føler ingen videre indlevelse eller medmenneskelighed.
- Det har jeg ikke fantasi til. - Nej, du er så fantasiløs.
Jeg aner ikke, hvordan min kærlighed ser ud.
Jeg kan ikke beskrive den og mærker næsten intet til den i hverdagen.
Og du tror virkelig, at jeg også elsker dig?
Det tror jeg faktisk. Men vi skal ikke tale om det, for så fordufter det.
- Vi skal bare sidde her hele natten. - Det skal vi i hvert fald ikke.
- Skal vi ikke? - Mit ene ben sover.
Venstre arm går snart af led. Jeg er søvnig og fryser på ryggen.
Så må vi nok hellere krybe ned under dynerne.
Godnat, min elskede. Og tak for samtalen.
- Godnat. - Sov godt.
- I lige måde. - Godnat.
I har nu set sjette og sidste afsnit af "Scener fra et ægteskab".
Det hedder "Midt om natten, i et mørkt hus, et sted i verden".
Mens I nyder disse smukke billeder fra Fårö, -
- skal jeg fortælle, hvem der gjorde hvad.
Skuespillerne var Liv Ullman, Erland Josephson, -
- Gunnel Lindblom, Wenche Foss og Bertil Norström.
Sven Nykvist var fotograf. Lasse Karlsson var hans assistent.
Kostumer: Inger Pehrsson. Rekvisitter: Gunilla Hagberg.
Sminke: Cecilia Drott.
Lydarbejde: Owe Svensson. Arne Carlsson var hans assistent.
Redigering: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Desuden bidrog: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, -
- Lars Hagberg, Adolf Karlström, Kent Nyström, -
- Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Lars-Owe Carlberg var producer, og laboratoriet hedder Film Teknik.
Nils Melander stod for lyssætningen. Der blev brugt Eastman Color-film.
Det hele er produceret af Cinematograph på Fårö.
I året 1973.